TRIFID

Miroslav Žamboch

Visio in Extremis

Copyright © Miroslav Žamboch, 2011

Cover © Jan Doležálek, 2011

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2011

ISBN 978-80-7387-508-4

Stanislav Juhaňák – Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Visio in Extremis

Vlnila se na parketu s přivřenýma očima způsobem, který každému chlapovi v okolí prozrazoval, že to má ráda. Ňadra neměla podle poslední zvrácené silikonové módy, ale spíš menší než větší, zato pevná a lákající dlaň k doteku; k tomu nohy delší, než se zdálo možné. V pupíku se jí blyštil nějaký kamínek, na tvářích třpytky. Staří dobří Guns N’ Roses hrábli hlouběji do strun, prohnula se, jako by už to chtěla mít právě teď. Kopl jsem do sebe zbytek vodky, šoupl sklenku k hraně baru a zamířil za ní. Místa okolo sebe měla dost. Chlapi na ni nepokrytě zírali a ženy se klidily pryč, aby s ní nemohly být porovnávané.

Postavil jsem se před ni a čekal. Nevadilo mi čekat, pohled na ni byl pohledem pro bohy. Ale protože ti ke své smůle neexistují, tak pro mě.

„Vodpal, šmejde.“

Ta holka mě opravdu omámila, vůbec jsem ho neviděl přicházet. Ramenatý, stejně vysoký jako já, v ohozu, který nepořídil v butiku a padly na něho těžké prachy. Hezky sebevědomý týpek, to tedy ano. Na to, aby si hadry pořídil za své, mi připadal příliš mladý. Na to, aby si sebevědomí vybudoval sám, mu chybělo minimálně dvacet let. A aby si troufl na ni – celý lidský život.

„Máš bohatýho tatíka, co?“ otipoval jsem ho.

Položil mi ruku na rameno a ušklíbl se, vzpomněl jsem si, že podobný, jen starší ksicht znám z televize. Takže ne synáček byznysmena, ale politika.

„Nakopu ti prdel,“ oznámil mi a střelil pohledem kousek za mě.

Takže už netančila a dívala se. Show začínala a ona si to dobře uvědomovala. Položil jsem dlaň na jeho ruku na svém rameni, našel konce prstů, stisknutím zatlačil proti nehtům. Okamžitě se pokusil vyškubnout, ale držel jsem pevně. Pak se napřáhl k ráně, jen jsem zatlačil ještě víc a bolest ho paralyzovala. To už se ke mně od jednoho stolu hnali maníci, do jednoho nejméně o deset let starší než většina návštěvníků klubu. K tomu v oblecích, které nebyly in nikdy, ani v době, kdy si Lennon poprvé čmuchl k LSD. Gorily.

Ustoupil jsem o krok, a protože jsem ho přitom nepustil, ztratil rovnováhu. Povolil jsem, zakolísal. Nabral jsem ho kolenem do ksichtu, přitom si poskočil, vytočil se a první gorilu napálil nártem nohy do krku. Hrtan jsem netrefil, ale i tak skončil kňučící na zemi. Druhý už měl ruku pod sakem a určitě ji tam nedával kvůli tomu, že se potřeboval poškrábat. Odrazil jsem se k němu, než ji stačil vytáhnout, přirazil ji k tělu a pak mu v pádu hlavou přerazil nos. Vyšel výstřel, kulka rozpárala sako, začal řvát. Trefil se do nohy, idiot.

Třetí mě kopl do žeber, a to bylo všechno, co dokázal, protože než nohu stáhl, chytil jsem ho za chodidlo a otočil. Hodně rychle. Než dopadl s vykloubeným kolenem, už jsem zase stál. Jsem rychlý, i na příslušníka svého druhu jsem rychlý, je to jedna z mála mých předností.

Dívala se na mě, netančila, jen se pohupovala v bocích, rty se jí leskly a jemně se jí chvělo chřípí, jako by se jí to, co právě viděla, zamlouvalo. Měla ráda silné samce. A takové ženy mám zase rád já. Pětadvacet? Sedmadvacet? Třicet? Bylo to fuk, byl jsem si jistý, že tahle noc bude stát za to.

„Nedáme si drink?“ navrhl jsem. „Jmenuji se Mathias.“

„Kristie. Ráda, ale co tihle?“ ukázala na sbírající se chlapy.

Její poznámka dávala smysl. Mohli by dělat bugr a zkazit mi tenhle víc než slibně se rozjíždějící večer.

Sklonil jsem se k prvnímu z nich, vycenil zuby, aby viděl, co jsou zač, jazyk jsem předvedl v celé jeho nehumánnosti, podíval se mu do očí a k tomu prohodil pár slov. V hypnotickém nátlaku nejsem moc dobrý, ale tenhle chlap byl vyděšený, před chvílí dostal i se svými společníky drsnou nakládačku, a to se počítalo. Zabralo to lépe než dvojitý panák, tři tablety valia a joint, všechno pěkně dohromady. Postaral jsem se podobným způsobem i o ostatní a díval se, jak vrávoravě mizí z klubu. Všichni.

Atmosféra se začala uvolňovat, majitel vyhlásil šťastnou hodinku a napětí smývaly další drinky za poloviční cenu, zdařile jim k tomu sekundoval dýdžej snažící se, co mu plotny stačily.

„Jsi kouzelník?“ zeptala se mě Kristie, když jsme se protlačili k pultu.

Šlo to samo, po předchozím představení se mi všichni klidili z cesty a skoro mě k pultu strkali.

„Ne, jen jsem použil charisma svého ega,“ ušklíbl jsem se.

„Co to bude?“

Barman vypadal trochu nervózně, ale otázku zvládl.

„Bloody mary,“ objednala si překvapivě.

Tipoval jsem ji spíš na módní koktejl, ale přání je přání. Já se vrátil k oblíbené pšeničné vodce.

Tady ji měli. Originální, nepančovanou.

Když zvedala sklenku, otřela se o mě bokem. Počkal jsem, až ji odloží, pozvedl jí bradu a políbil. Na rtech jí zůstala stopa pepře a pálivého tabasca. Celou dobu se držela zpátky, až na úplném konci mě výbuchem vášně skoro zaskočila. Okraje sálu i lidé okolo se ke mně vraceli z velké dálky, věděl jsem, že pokračovat tady nemá smysl, protože bych si ji vzal na nejbližším stole.

Proč vlastně ne.

Zvažoval jsem to, a najednou jsem je uslyšel.

Rytmus opatrných, rychlých kroků ukrytý v záplavě hudby, šumu hlasů, cinkání sklenic. Poznám ten rytmus, rytmus dokonale vycvičené jednotky glyhenů, lidských klanových sluhů. Nesnáším je, jsou jako švábi. Příliš dobří na to, aby je našinec ignoroval, a příliš ubozí, aby byli víc než vopruz.

Jak se sakra dostali tak blízko? Moc času nezbývalo.

„Problémy,“ řekl jsem. „Zmizíme odsud. Drž se těsně za mnou, tak se ti nic nestane.“

Nevěděl jsem, co si o tom myslí, protože na okraji tanečního parketu se objevil maník v džínách, ve vysokých šněrovacích botách a dlouhém kabátě. Tyhle kabáty jsou dobré hlavně na to, aby se pod ně schovaly zbraně. Velké a nepříjemné zbraně schopné nadělat spoustu bordelu. Zmerčil mě okamžitě. Glyhenové jsou na tohle speciálně cvičení – zmerčí našince i uprostřed davu.

„K zemi,“ štěkl jsem na Kristie a natáhl se přes stůl pro sekáček na led. Dávka rozdrtila police za mnou a namíchala z tříštících se lahví a střepů skla nový druh koktejlu. To už ale sekáček letěl vzduchem, jeho bezvadně vyleštěná čepel vrhala stroboskopické efekty a přistála v chlápkovi se samopalem. Podle zvuku starý dobrý kalašnikov. Maník skončil na zádech, ale ještě chvíli přitom držel spoušť, a lidé okolo začali ječet. Tedy ti, co mohli ječet. Podsvícený taneční parket získal růžový nádech.

Glyhenové nikdy neútočí single, uvědomil jsem si trochu pozdě, současně zazněla střelba. Netušil jsem, kdo na koho střílí, ale tady večírek jednoznačně skončil.

„Zmizíme tamtudy,“ ukázal jsem Kristie ke schodům nahoru do patra, kde měl kancelář majitel klubu.

Stála, jako by ani mě, ani štěkot zbraní nevnímala, a rozhlížela se na všechny strany. V šoku? Sakra!

„Kristie!“

Drapsl jsem ji za ruku a táhl ke schodům.

Doufal jsem, že ta noc bude opravdu stát za to, protože jsem kvůli ní riskoval kulku mezi žebra, a to není nikdy příjemné.

Dalšího glyhena, sporého chlapíka v džínové bundě se dvěma pistolemi v rukou, jsem zahlédl v půli cesty ke schodům. Musel se připlížit mezi stoly. Třetí se objevil v otevřených dveřích kanceláře, kam jsme měli namířeno.

Kurva.

Čtvrtý vystřídal barmana proděravěného dávkou ze samopalu.

Kurva a ještě jednou kurva. Jak jsem se mohl nechat takhle zaskočit?

Strhl jsem Kristie k zemi a jako curlingový kámen ji poslal mezerou mezi stoly co nejdál od sebe. Doufal jsem, že jsem jí přitom nevykloubil rameno.

Zaduněl výstřel o poznání silnější než předchozí, skleněná dlaždice kousek za mnou se rozletěla i s kusy betonu, do něhož byla původně usazena, vzápětí zarachotil uzávěr. Tohle nebyl automat, ale poctivá kulovnice, odhadoval jsem, že nebude naládovaná loveckou, ale vojenskou municí. Zásah z ní bych rozcházel jen těžko. Překulil jsem se přes rameno, pistolář zasypal místo, kde jsem ještě před chvílí dřepěl, sérií výstřelů. Glock, glock, glock, štěkaly kulky. To už jsem v ruce držel vrhací nůž. Nosím ho v botě – spíš z nostalgie ke starým časům, ale teď se hodil. Bohužel jsem měl jen jeden. Komu ho věnovat? Život je plný dilemat.

Hlaveň kulovnice si mě našla, odhodil jsem čepel a kutálel se jako o život k pistolníkovi. Další zadunění, výstřel mi olízl ježka a odhodil stranou tupce, který jako poslední neležel na zemi. Zahlédl jsem, jak střelec zápolí s nožem ve stehně. Takže chvíli střílet nebude.

Možná, snad, glyhenové vydrží víc než lidé.

Je těžké střílet po cíli valícím se k vám po zemi rychlostí průměrného sprintera.

Pistolník mě trefil, ale jen jednou. To už jsem byl v dosahu. Při posledním přetočení jsem skrčil nohy pod sebe, odrazil se nízko při zemi a poslední tři metry urazil jako raketa s plochou dráhou letu. Překvapilo ho to, ale přesto dál pálil, paty mi olizovaly rachotící kulky. Přes kotníky jsem ho srazil k zemi, zabořil mu loket do solaru, vykroutil zápěstí a se štěstím nahmátl jeho prst na spoušti. Škubl sebou, čelo mu ozdobila úhledná dírka a zátylek s mozkem ohodil podlahu a částečně i mě.

Dlaždice těsně u mé hlavy se rozletěla, až v pohybu mi došlo, že za to opět může výstřel z kulovnice, nůž toho zasrance moc dlouho nezdržel. Čtvrtý glyhen už nestál za barem, ale před ním, v každé ruce držel automat, proti zadnímu osvícení jsem viděl, jak se mu při zmáčknutí spouští pohnuly svaly na předloktích. Překulil jsem se na záda a mrtvého přitom na sobě přidržel jako štít. Okamžitě se začal otřásat v rytmu zásahů, průstřelem v lebce jsem viděl, že automatčík se stále blíží. Zadunění, výstřel z kulovnice prošel skrz mrtvé tělo a zasáhl mě do hrudi. Bolelo to a nevěděl jsem, jak na tom jsem – stejně jsem musel počkat na správné načasování.

První zásobník došel, o zlomek sekundy na to druhý. Automatčík se zastavil jen několik kroků ode mě, viděl jsem, jak se dívá mým směrem a současně přitom nabíjí. Střelec z pušky zůstával mimo dohled, musel jsem to risknout. Namířil jsem glocka, kterého mrtvý glohen stále křečovitě držel, a stiskl spoušť. Stačilo ho držet a všech zbývajících čtrnáct nábojů skončilo v hrudi automatčíka. To ho překvapilo a uzemnilo zároveň. Znovu zadunění pušky, ruka mrtvého se v lokti rozprskla, moje zůstala celá. Prostě štěstí. Měl jsem sekundu a kousek, než znovu vystřelí. Nahmátl jsem druhou pistoli ležící na zemi o něco dál, okamžik jsme se pozorovali přes ústí hlavní.

Stiskl jsem spoušť, Visio in Extremiszpomalilo svět. Tenhle druh vidění u příslušníků mého druhu nastupuje v okamžiku, kdy podvědomí vyhodnotí, že s velkou pravděpodobností v dalších desetinách a setinách sekund umřeme. Tedy umřeme, pokud s tím něco neuděláme.

Vystřelil jsem o zlomek sekundy dřív než on, první kulka opustila hlaveň, druhá to stihla dřív, než zaúčinkoval zpětný ráz. Třetí ne, ale nevadilo to, protože má paže byla tuhá jako železný svěrák. To už byl na cestě i projektil z pušky. Oči bez mého přičinění přeostřily, dokázal jsem rozeznat, že náboj z pušky se pohybuje dobře dvakrát rychleji než ty mé z pistole. A taky už jsem dokázal odhadnout, kde skončí. Kousek nad kořenem mého nosu. V krční páteři to zapraskalo, znělo to, jako když puká ledovec, to mi ale jen sluch zpomaleně zprostředkoval reakci obratlů na škubnutí svalů. Stále jsem mačkal spoušť a má hlava se pohybovala milimetr za milimetrem doleva, kulka z pušky polykala vzdálenost tisíckrát rychleji po metrech. Poloplášť, až mě trefí, z mozku mi zůstane jen stříkanec slizu na stěně za mnou a ani má odolnost vůči zraněním mě nespasí.

Výstřely zasáhly mě i jeho současně. Do hrudi dostal první dva, třetí do ramene, čtvrtý ho minul, mně kulka sedřela ze spánku pruh kůže a místy se dostala až na kost. Z ucha zbyly jen cáry, ale to už byla maličkost.

Zrychlené vidění, staršími a vzdělanějšími z nás nazývané Visio in Extremis, skončilo, zvedl jsem se z kolen a se stále namířenou pistolí došel až k němu. Rukama se snažil zacpat rány, ale ke stoprocentní úspěšnosti mu jedna končetina chyběla. To, že žil a zůstával při vědomí, znamenalo, že patří k více vylepšeným glyhenům.

„Pro koho pracuješ?“ zeptal jsem se.

Mohl jsem ho svléknout do naha a pokusit se hledat tetování, značku prozrazující klanovou příslušnost. Moc se mi do toho nechtělo – pokud o sobě něco vím s jistotou, tak to, že jsem heterosexuál a nahé chlapy fakt nemusím. To ani tehdy, když jsou od hlavy až k patě postříkaní krví.

Pár reproduktorů předchozí přestřelku přežilo, na rozdíl od dýdžeje. Za toho ale naštěstí zaskočil počítačový systém, náhodný výběr nás oblažil skladbou od Madonny. Lepší než nic, to jo.

„Pro koho pracuješ?“ zopakoval jsem.

„Pro Tizoca,“ nezapíral.

Buď nemusel držet jazyk za zuby, nebo předpokládal, že ho v dalším okamžiku zabiju, a bylo mu to jedno. Takovou neloajalitu bych ale u glyhena stejně nečekal. Puška, kterou po mně střílel, byl starý předrevoluční mosin. Předrevoluční – měl jsem na mysli ruskou revoluci v roce 1917. Od té doby jich přibylo několik dalších. Myslím revolucí, ne mosinů.

Tizoc, vrátil jsem se v myšlenkách k získanému jménu. Patřil ke starým nafoukancům a v Americe svého času uspořádal pár zatraceně krvavých mejdanů. Tak krvavých, že se o nich dá dočíst i v dnešních učebnicích historie.

„Proč se zajímá o mě?“

Ležel jsem pod rozlišovací schopností takových starých prasáků. Alespoň jsem v to doufal.

„Mathiasi?“

Kristie stála najednou u mě a upravovala si mejkap. Na rtech jí ulpělo několik kapek krve, které přehlédla, a konturovací tužkou je rozetřela přes rtěnku. Vzrušilo mě to, až jsem musel několikrát polknout, abych se vzpamatoval.

Glyhen na zemi přede mnou i Tizoc s armádou svých na slovo poslušných pochopů ztratili většinu důležitosti.

„Půjdeme někam jinam,“ navrhl jsem. „Ke mně, něco k pití se tam najde.“

Věnovala mi vážný pohled, jako by mě odhadovala. Čekal jsem, že se bude vyptávat na spoušť tady kolem, na to, zda budeme čekat na policii, ale jen se do mě zavěsila.

„V šatně mám kabát,“ připomněla prakticky.

Měla pravdu, venku bude touhle dobou už chladno. Zato já byl pořádně rozhicovaný. Bojem i tím, co bylo přede mnou.

„Minutku,“ požádal jsem. „Pak jsem celý tvůj.“

Někdy jsem i vtipný. Trochu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se glyhena.

Trochu ho to překvapilo, ale snažil se to nedat najevo. Můj druh se obvykle na jména sluhů nevyptává. Ale naději to v něm nevzbudilo, pravděpodobně Tizocovi sloužil už nějakou dobu a znal jeho kruté vtípky.

„Alexej Sergejevič,“ odpověděl.

Krev už z něj bublala o poznání méně, a i když výrazně zbledl, vypadalo to, že vědomí neztratí.

„Takže, Alexeji Sergejeviči,“ oslovil jsem ho. „Ukliď tady ten bordel,“ ukázal jsem kolem sebe. „Řekl bych, že ani Tizoca nepotěší, když se o něj bude zajímat kriminálka.“

Pokud samozřejmě neměl jejího šéfa omotaného kolem prstu, ale o tom jsem pochyboval. Tohle bylo moje město, má země, moje lovecké území. A něco takového by samozřejmě nevěděl ani Alexej.

Lidé už se vzpamatovávali, slyšel jsem, jak se začínají shánět po mobilních telefonech. Ty ale v tomhle klubu nefungovaly. Majitel razil zásadu, že když relaxovat, tak naplno.

„A s tou puškou už si nehraj,“ ukázal jsem na mosina ležícího kousek od něj. „Jsem rychlý.“

Mlčky přikývl.

Uchopil jsem Kristie za loket a mezi ležícími lidmi a kalužemi krve ji navigoval k východu. Voněla starým dobrým Chanelem č. 5 a krví. Úžasná kombinace.

Z podzemní garáže jsem si vyzvedl auto a vyjeli jsme do ulic. Nic neříkala, jen vedle mě seděla s rukama v klíně. Tím si povytáhla lem sukně o jeden dva centimetry výš a já se musel nutit dívat na cestu a ne jinam.

Taky mě napadlo, že si budu muset dát zatraceně pozor, abych jí při laškování neublížil, nebo ji dokonce nezmrzačil. Vzrušovala mě takovým způsobem, že jsem málem ztrácel sebekontrolu.

Nepatřím k těm moderním typům tvrdícím, že bychom s lidmi měli vycházet po dobrém. Nesmysl. My jsme dravci a oni kořist. Je to tak od počátku historie, od doby, kam paměť mého druhu sahá. Jenomže na druhou stranu jsem trochu vybíravější než většina. Nepiju z chlapů, připadá mi to eklhaft. A z žen piju nejraději při sexu. Chutnají pak dokonale, jejich krev pak chutná dokonale.

„Zelená,“ upozornila mě a přitom mi přejela prsty po stehně.

Nevrhnout se na ni bylo těžší než přežít boj v klubu. Místo tohojsem zmáčkl pedál plynu až na doraz. Vzhledem k tomu, že elektroniku jsem už před časem nechal vypojit, skončilo to dvěma pruhy spálené gumy na asfaltu.

Periferně jsem zaregistroval, že se na mě podívala, ale neřekla nic.

Tenhle rok jsem bydlel v luxusním podkrovním bytě s výhledem na řeku, starým rozvrzaným schodištěm a možností ztratit se v případě nutnosti přes střechy. Často střídám místa pobytu. Pokud to člověk nedělá pravidelně, ukolébá ho to a ztratí obezřetnost.

Vešli jsme dovnitř, hi-fi aparatura nás zaregistrovala a spustila Johna Lee Hookera a jeho Hobo Blues. Mám divný vkus, já vím, jsem prostě takový.

Namíchal jsem jí drink, sobě nalil vodku.

„Jsi zvláštní, Kristie,“ řekl jsem, když jsme si cinkli. „Každá by se ptala, co jsem zač, co se to stalo v klubu, a byla by vystrašená. Ty jen mlčíš.“

Byla to pravda, ale bylo mi to fuk. Pronesl jsem to jen tak, aby řeč nestála.

Koutky úst jí cukly nahoru, aniž si to uvědomovala, pohybovala se v rytmu syrové, půlstoletí staré hudby.

„Moc mluvíš.“

Napila se a přistoupila blíž, ucítil jsem její vůni silněji a odložil sklenku. Jo, měla pravdu. Na kecy je zbytečné plýtvat časem, i když je člověku několik set let.

Prádlo měla přesně takové, jak jsem si představoval, a bez něj vypadala mnohem lépe, než jsem si představoval. Byla mnohem vášnivější, neurvalejší a zatraceně požitkářská. A rozehrávala ve mně mou temnou upírskou strunu.

Ležel jsem na břiše s tváří zabořenou do polštáře. Podle tlumených zvuků zvenčí už dávno nebylo ráno, podle tepla pronikajícího skrze okna spíš poledne. Ležel jsem a neotevíral oči. Cítil jsem se jako kocour, kterého někdo pořádně ztloukl a pak mu dal trojitou porci smetany. Jako obvykle v takovém stavu se o slovo přihlásily vzpomínky. Kdo jsou mí rodiče, jsem nikdy nevěděl a ani po tom netoužím. Našli mě pohozeného v závěji někdy na začátku třicetileté války, kdy se k sobě lidé ještě chovali jakž takž. Pěstouni mě vychovávali jako obyčejné dítě a nějakou dobu mi trvalo, než jsem zjistil, co jsem vlastně zač. První holce, kterou jsem měl, jsem při milování ublížil. Nevěděl jsem, že jsem o tolik silnější než lidé. Schovávali jsme se tehdy spolu v lesní chatrči před hordami vojáků plundrujících kraj. Vystrašený z toho, co jsem zač, jsem se o ni staral celé dva měsíce, krmil ji zvěří, kterou jsem ulovil holýma rukama. Později, když už žádná zvěř nezbyla, vojáky. Porcoval jsem je tak, aby nebylo poznat, jaké maso jíme. Po tom, co se ze svých zranění vyléčila, utekla. Nedivil jsem se jí. Věděla, že nejsem člověk, a považovala mě za zplozence pekel.

Vzal jsem si z toho ponaučení a od té doby žádné ženě neublížil. Myšleno v posteli při sexu kvůli krvi. Historky o lidech vysátých upíry nejsou lživé, ale není nutné člověka zabít. Vraždí jen ti, kterým to dělá dobře. A mně dělá dobře něco jiného. Jenomže teď jsem si tím nebyl tak jistý.

Z daleké minulosti jsem se přesunul do nedávné. Vzpomínky z uplynulé noci se přede mnou míhaly ve stroboskopických záblescích, bolelo mě z nich celé tělo i kosti. A nejen z nich, doopravdy jsem se cítil víc zničeně, než odpovídalo pošťuchování v nočním klubu. Co to se mnou udělala? Hrála na mě jako na nějaký nástroj, odbourala veškeré mé zábrany, až jsem se vůbec neovládal. A ona sakra taky ne. Lidi by měli mít nějaký zábrany! Sáhl jsem si na krk. Žádná stopa už tam samozřejmě nezůstala. Po tom, co jsem ji kousl, mi oplatila stejně, a to mě ještě víc rozpálilo. Natáhl jsem ruku, abych nahmátl její tělo. Studené a poničené tělo. Jinak to nemohlo dopadnout. Já byl upír, ona člověk. Mrazivý děsivý pocit se vrátil stejně jako tehdy, když mi bylo patnáct. Zasténal jsem. Natáhnout ruku bylo… bolestivé, náročné a stálo mě to maximální vypětí vůle.

Nic. Možná spadla na zem. Musel jsem kousnout do kyselého jablka bez vytáček. Otevřel jsem oči a posadil se. Postel byla zválená, mé svršky rozházené všude okolo, váza a ubrus z konferenčního stolku na podlaze – i stolek nám na chvíli posloužil. Ji jsem ale nikde neviděl. Z koupelny se neozývaly žádné zvuky. Byt se zdál být prázdný. Doufat, že je v pořádku, jsem si nedovolil. S pachutí strachu v ústech jsem se zvedl a prošel jednu místnost za druhou.

Možná jsem trochu měkkosrdcatý na predátora, ale zabíjet ženy, se kterými spím, mi prostě nedělá dobře. Něco takového je špatné. Nebyla nikde, ani její šaty. Jen v koupelně jsem našel rtěnkou načmáraný vzkaz: „Byl jsi milý. Kristie.“

Sakra. Milý. A já se bál, že jsem ji při našem dovádění zabil.

Okružní cesta bytem mě vyčerpala, musel jsem si sednout a odpočinout si. Dopadlo to dobře, nejsem nekrofilní sadista jako někteří mí pokrevní bratři. I když probouzela temné zvíře ve mně, neprobudila ho, nebylo tam. Ulevilo se mi. Úžasně, královsky, a díky tomu se mi dýchalo o poznání lépe.

Potřeboval jsem se osprchovat, najíst a napít – krve. Přestože jsem Kristie připravil o něco víc, než pro ni bylo v pohodě, nestačilo mi to. Než jsem splnil první dva body svého plánu, byl večer. Tak unavený jsem nebyl od doby, kdy jsem utíkal před Čapajevem a jeho rudou gardou. K jídlu jsem si dopřál kus syrového hovězího nakrájeného na tenké plátky s křenem, pepřem a hořčicí. Sním i vařené jídlo, ale připadá mi to jako znehodnocování masa. Pak jsem v ledničce objevil i půl kila syrového lososa a spořádal ho také. Na lov jsem se moc necítil, ale žízeň byla stále větší. Zranění plus divoká noc mi daly zabrat víc, než jsem předpokládal.

Chvíli jsem váhal, pak jsem z mrazicího boxu vytáhl vak s půllitrem krve schovaným pro krizové případy a s nechutí ho vypil. Někdy by mě zajímalo, jak můj organismus vlastně funguje. Masa sním hodně, víc než dravec mé velikosti, například jaguár nebo puma. Iluze o nutriční hodnotě krve, kterou za měsíc vypiju, si nedělám. Ale neobejdu se bez ní. Přinutil jsem se k prvnímu loku. Studená skladovaná krev sice pomůže, ale chutná hnusně a dokážu ji vypít jen se sebezapřením. Navíc jí něco podstatného chybí.

Možná potěšení z pití?

Lov přijde na řadu až zítra. Svalil jsem se do převlečené postele a usnul neklidným spánkem plným snů o krvi a ženách. Ženě.

Ve čtyři následujícího dne jsem se donutil k výpravě do ulic. Oblékl jsem se sportovněji než obvykle a vzal si kotníkové nevyztužené boty s měkčenou podrážkou s kompozitovými žebry. V horách by asi dlouho nevydržela, ale na hladké dlažbě poskytovala ještě lepší oporu než guma. V šatně jsem chvíli váhal, ale potom jsem otočil falešnou stěnu ve vestavěné skříni a z příruční zbrojnice si vybral malý browning 6.35 se šesti náboji v zásobníku a přes rameno si zavěsil popruh pouzdra na výkresy. Nejsou v něm výkresy, ale meč vyrobený firmou Japan Steel Works Ltd. Přesně podle mých požadavků. Možná jsem paranoidní, ale Tizocova pozornost mě trochu znervóznila. Našinci se víc bojí čepele, na lidi zase platí hrozba střelnou zbraní – pokud mohu, zabíjení se vyhýbám, v dnešní uspořádané době se silnou policií je to příliš nebezpečné. K meči jsem přidal nůž, zbytek mého vybavení tvořila lovecká souprava.

Stavil jsem se v restauraci u Koninga, nacpal se dvojitým tatarským biftekem a topinkami bez česneku. Mému zažívání prostě silice nesvědčí. Tolik k legendě. Pak jsem pokračoval do středu města k pěší zóně, kde by v tuhle dobu měl být nával, prostě špička velkoměsta. Uvědomil jsem si, že na klasickém lovu už jsem nebyl hodně dlouho. Dost krve mi poskytovaly přítelkyně. Některé i dobrovolně a opakovaně. Nezkoumal jsem proč, jen jsem dával pozor, aby se jejich závislost nerozvinula přespříliš. To jsem pak obyčejně změnil působiště.

Jenomže na tenhle způsob jsem teď neměl náladu, taky jsem měl pocit, že krve potřebuji víc než obvykle. V jedné z obchodních pasáží jsem se zastavil u velkoplošné obrazovky a chvíli předstíral, že mě zajímají zprávy. Americký prezident spolu s francouzským po dohodě ze zdravotních důvodů zrušili schůzku. Plánovaný netradiční mítink rozšířené rady G8 v Praze prý není v ohrožení. Zajímavé bylo, že z prohlášení nevyplývalo, kdo má ty zdravotní problémy. Pak kolem mě prošel chlap v šedém obleku a nablýskaných lakýrkách. Pohyboval se energicky a sebevědomě, samec v plné síle. To jsem potřeboval. Vyrazil jsem za ním. Už dávno nelovíme lidi v lese nebo v džungli ale spíš v ulicích velkoměst a naše instinkty se tomu přizpůsobily. Už u třetí výkladní skříně, kterou jsem minul, jsem zjistil, že mě někdo sleduje. Kdyby to prováděl jen o trochu nešikovněji, řekl bych, že to je člověk. O trochu šikovněji, že jde o našince. Takže nějaký nováček. Dříve bylo jasné, kdo z bratrstva přijel do města, při dnešní intenzitě turistickéhoruchu bohužel nikoliv. A někteří z mých pokrevních příbuzných nedodržovali základní pravidla zdvořilosti. Na kočkování jsem neměl náladu, ale tohle město jsem považoval za své teritorium a utíkat jsem nemínil. Jen jsem potřeboval naaranžovat podmínky setkání ke svému prospěchu.

Šedivák se rozhlédl, jako by něco hledal. Přikývl ve chvíli, kdy spatřil informační ceduli vyznačující směr k veřejným záchodům. To bylo štěstí, které jsem potřeboval, sám mi naběhl do rány. Můj stín v kostkované kšiltovce se držel v povzdálí, očividně mě jen sledoval a nehodlal se pouštět do žádné akce.

Zkontroloval jsem loveckou soupravu, zda je v ní vše uspořádáno, jak má být. Anestetická dutá jehla, hadička, sběrný vak, buněčné lepidlo. Nehodlal jsem se na nikoho na veřejných záchodcích vrhat a ocumlávat ho; jak jsem říkal, chlapi mě nevzrušují. Chytit, znehybnit, lehce přiškrtit a pak pustit žilou. Nebo tepnou – záleží na časovém presu a stupni bezohlednosti. Nakonec kořist stabilizovat a zmizet. Pravověrní staromódní upíři by mě označili (pokud by věděli, jakých metod používám) za degenerovanou měkkotu. Možná. Ale díky tomu si mě lidské organizace, ať už jde o státy jako takové, policii, tajnou službu a další, příliš nevšímají. A já přežívám i bez toho, že bych patřil k nějakému klanu a musel sloužit jeho vůdci. Jsem prostě opatrný samotář.

Protáhl jsem se chodbou k toaletám, pohledná bruneta s mikádem ve sportovním triku končícím kousek nad pasem mi věnovala krátký pohled. Oplatil jsem jí ho, ale jen letmo. Některé ženy ve mně dravce vycítí a přitahuje je to. Na záchodě jsem se postavil k sušiči rukou a čekal, až se šedivák vrátí od pisoárů. Moje chvíle přijde, až si bude mýt ruce. Musel jsem být rychlý, aby to vyšlo. Jindy bych si tak frekventované místo v tuto denní dobu nevybral, ale měl jsem zatracenou žízeň a stín mě znepokojil. Potřeboval jsem se dostat do formy.

Vycítil jsem, kdy šedivák vstoupil do umývárny. Oční kontakt jsem nenavázal, jen jsem periferně sledoval, kam se staví. Voda zašustila. Teď. Beze spěchu jsem se otočil, zezadu mu rukou zajel pod límec saka, druhou opřel o zátylek, loket zapřel o záda a utáhl škrcení. Byl to mžik, neměl čas ani zareagovat, jen velmi rychle upadnout do bezvědomí. On to ale dokázal. Pod rukou se mi vytočil, v žebrech mi explodovala pěst ozdobená boxerem. Odlétl jsem k protější stěně a se zaduněním se o ni zastavil. Podcenil jsem ho, to je ten můj sportovní přístup k lovu. Vrhl se na mě, tentokrát podcenil on mě. Nabral jsem ho nohou tam, kde on mě předtím pěstí. Hekl, ale dál se po mně hnal jako tank. Opět ruka s boxerem, příliš rychlá na člověka. Já jsem ale o něco rychlejší.Tentokrát jsem pod ní podklouzl já podobně jako on před chvílí, potáhl za ni a přes rameno ho hodil proti stěně. Zvedl by se, kdybych ho vzápětí nenakopl do koulí. Nesportovní, zato účinné. Buď to byl mistr bojových umění s reflexy vybroušenými k dokonalosti, glyhen, nebo obojí. To nic neměnilo na tom, že krev je krev, od lidí nebo od lidí sloužících upírům, to mi bylo jedno. Sáhl jsem po pouzdru s loveckou výbavou, ale nechal jsem ho v kapse.

„Ne tak zhurta.“

Jak se dostal dovnitř, jsem netušil, ale můj maník v kostkované čepici stál kousek před zavřenými dveřmi, mířil na mě velkou pistolí a tvářil se přitom víc než spokojeně. Vypadalo to, že místo abych nachystal léčku, sám jsem do ní spadl.

„Tohle je moje město,“ řekl jsem klidně. „Co tu děláte a pro koho pracujete?“ zeptal jsem se česky.

To nebyl mezi upíry zrovna rozšířený jazyk.

„Že byste se zrovna vy, bratr tak opovrhující tradicí, odvolával na zvykové právo?“

Mluvil česky, i když se silným přízvukem, a zachovával přitom zdvořilý výraz. Jeho mateřštinou byla španělština? Portugalština? A byl to glyhen. Našinec by se ke mně tak uctivě nechoval. Uvažoval jsem, jak moc jsou ti dva dobří. Glyhenové jsou obvykle trénovaní ve všech možných způsobech boje, netrpí žádnými skrupulemi, protože jediné, čeho se doopravdy bojí, jsou jejich pánové. A často jsou oproti lidem podstatně vylepšení. Vlastně vždycky.

Byli hodně dobří, protože tahle past byla dlouho plánovaná – mluvili česky.

„Mám ho pod kontrolou,“ oznámil čepičář společníkovi španělsky. „Zvedni se,“ štěkl.

Šedivák se pomalu a se sténáním postavil. Přemýšlel jsem, jak ho trénovali v odolnosti proti zásahu do koulí. Taková rána by každého normálního chlapa uzemnila na hodně dlouhou dobu. Mě by asi zabila, varlata jsou varlata.

„Zavolej transportní tým,“ pokračoval čepičář a nespustil přitom ze mě oči, prst na spoušti se ani nepohnul. Měl jsem pocit, že ji má dokonce namáčknutou.

Něco se zatraceně zmršilo. Jsem malá krysa obhospodařující Českou republiku a nijak nevystupující proti občasným návštěvníkům, když se chovají aspoň trochu slušně. Jenomže teď někdo kvůli mně poslal celou armádu. Možná jsem byl opravdu moc měkký.

„Vaše zbraně, pane Mathiasi,“ požádal čepičář.

Opravdu byl zdvořilý. Za to ho zabiju rychle. Pokud to zvládnu, samozřejmě.

„Dobře,“ přikývl jsem. „V podpaží mám pistoli.“

„Tak mi ji podejte, dvěma prsty a velmi opatrně. A pak to pouzdro.“

Špatné pořadí, nedokázal si představit, co všechno se dá provést s takovým mečem. Podal jsem mu browning, pak pouzdro delší částí tubusu k němu.

V tu chvíli zaznělo klepání na dveře. Na veřejné toalety se neklepe, právě dorazil transportní tým.

Cukl jsem, čepičáři zůstal v ruce tubus, mně tači meč. Trochu delší než klasická katana s mírně prohnutějším ostřím, původně určený k boji ze sedla. Mně vyhovuje v boji proti našincům, protože má při správném způsobu použití výborné sečné vlastnosti. A to je to, co se počítá. Brutální poškození organismu v maximálně krátké době. Co je proti takové ráně zásah kulkou do srdce? Čepičáři došlo, že udělal chybu, a ta chyba ho stála pravou ruku po předloktí a levou ruku po zápěstí. Z bleskové otočky jsem šedivákovi rozpáral trup, pistole, kterou už držel v ruce, zarachotila na dlaždicích, dveře na toaletu se otevřely.

Transportní týme, buď vítán.

Shýbl jsem se pro pistoli. Desert Eagel Action Express. Jak ji mohl nosit skrytě pod sakem? Asi znal hodně dobrého krejčího. Komando představovali dva chlapíci převlečení za reklamu na sedmý díl Pirátů z Karibiku. Vlekli s sebou truhlu, která vypadala mnohem opravdověji než jejich převleky. A vážit musela dobře metrák. Takže glyhenové. Pistole byla natažená, stačilo mačkat kohoutek. Jednou, podruhé, potřetí, počtvrté. Šli k zemi, stříkance krve a mozku na podlaze z leštěné žuly prozrazovaly, že už se nezvednou. To jsem ale nemohl říct o šedivákovi a čepičářovi. Otočil jsem se, současně mě k zemi srazil živý taran. Čepičář bez rukou to asi nebyl, takže šedivák. Ke své smůle mě nezachytil, pouze mě odrazil jako kulečníkovou kouli a já klouzal s mečem v jedné a pistolí v druhé ruce po podlaze pryč od něj. Než skočil podruhé, zamířil jsem a vystřelil. Dvakrát. Dvě díry ráže .50 do hrudníku ho definitivně knokautovaly. Špatné bylo, že čtyři mrtvé nerozdýchám při policejním výslechu zase já. Dnes jsou všude kamery. Mí pokrevní příbuzní na nové technologie často zapomínají, a právě proto víc a víc spoléhají na glyheny a mladší upíry. Já žádné nemám, a tak se musím spoléhat sám na sebe. Vytáhl jsem z pouzdra na kotníku nůž, napadlo mě, že poslední dva dny mi byly čepele k užitku víc než posledních deset let. I tenhle byl bez přehánění ostrý jako břitva a práce mi šla od ruky. Už to bylo dlouho, co jsem stahoval velké zvíře nebo člověka, ale když někdo něco dělá staletí, nezapomene to. Skalpovat ho včetně obličejové části mi trvalo jen chvíli, z toalety už jsem vyšel v přestrojení. Ne příliš slušivém, ale účel světí prostředky, jak se kdysi říkalo. Myslím však, že to platí dodnes, i když už na mě nikdo svěcenou vodu necáká. I to se už stalo.

Se šedivákovým ksichtem na obličeji a přestrojený za piráta jsem sice budil pozornost, ale ne takovou, aby přerostla v paniku. Představoval jsem jen další hloupou reklamu. V podzemních garážích jsem se odmaskoval, umyl, jak nejlépe to šlo, a pomocí dálkového ovládání šedivákovy elektronické startovací karty k automobilu našel ten správný. Wolkswagen Passat z půjčovny. Chvíli mi trvalo, než jsem přišel na to, jak auto nastartovat. V posledních desetiletích je pro mě stále těžší udržet kontakt s novou technikou – zvlášť elektronikou, které nerozumím, a proto jí ani nevěřím. Možná chyba – pokud mám vzdorovat starším z bratrstva, budu se muset spoléhat na moderní technologie víc, než jsem právě teď ochotný. A schopný.

Krev, která mi potřísnila oděv, začínala lákavě vonět. Měl jsem žízeň. Sakra. Pokud mám podávat výkony, které budu k uchování vlastního života asi potřebovat – musím se napít. Sakra, sakra, měl jsem šediváka využít.

Vždycky mohu vyloupit transfuzní stanici nebo IKEM, tyhle organizace zatím výkonnou ochranku neplatí. Stříbrný mercedes zamířil k výjezdu, řidič zpomalil ještě daleko před šikanou, jako by se mu něcovpředu nelíbilo. Možná tam ležela mrtvá kočka, která se betonovým labyrintem podzemního parkoviště probojovala až sem. Možná taky ne. Poslední teritoriální problém jsem musel řešit v devadesátém, kdy jsem v rituálním souboji přesně podle pravidel zabil Helmutha Schmizte, který si jako zástupce carské říše stále dělal právo na území Čech, Moravy, Slovenska a Zakarpatské Rusi. Zakarpatská Rus oficiálně pořád patřila k mému loveckému teritoriu, pokud někdo ze Starých bral tenhle termín vážně, Slovensko jsem prohrál v kartách s Ľudovítem Štúrem. K našincům občas patří maníci, do kterých bych to nikdy neřekl.

Stříbrný mercedes zůstal stát na místě. Necouval ani se nesnažil projet. Vypadalo to, že volkswagen mi bude k ničemu.

Nechal jsem auto autem a s mečem schovaným za tělem se těsně kolem zdi blížil k východu z garáže. Opravdu tam byli. Je jedno, jestli jsou nepřátelé rozmístěni v poli, v lese nebo v tropické džungli. Poznám nejlepší místa k úkrytu i útoku a objevím je. Čím lépe terénu využívají, tím snadněji. Tohle byli profíci v neprůstřelných kompletech s automaty H&K. Pokud by se mi náhodou netrefili mezi oči, bez velké snahy ze mě mohli udělat řešeto. Ještě před sto lety to pro nás bylo mnohem jednodušší. Žádné pořádné opakovací zbraně, a pokud si člověk dal pozor na kartáčovou palbu, dokázal projít prakticky každou bitevní linií. Tedy ne že bych si chtěl Borodino zopakovat.

Potlačil jsem nutkání hledat jiný východ. Proč tady tihle chlápci byli? Kvůli mrtvým na toaletě? Nesmysl, ani ruský Alfa oddíl by nezareagoval tak rychle, CIA tím tuplem ne. Někdo na mě měl políčeno a šel na to dost tvrdě. Zatím jediné vodítko byla informace od glyhena v klubu a té jsem stejně příliš nevěřil. Tizoc patřil k nejstarším a nejmocnějším. Proč by se o mě měl zajímat právě on? Nacházel jsem se hodně hluboko pod jeho rozlišovacími schopnostmi. Možná jsem někdy někde vytočil příslušníka jeho klanu a ten se mi teď snaží dostat na kobylku. Jenomže zaklínat se velmistrovým jménem při osobní vendetě není příliš chytré, šéfové to nemají rádi. Na přemýšlení teď ale nebyl čas. Jedno po druhém. Nejprve odsud musím zmizet.

Ještě pár kroků a dostanu se do prostoru, který sledují, do pole smrti.

Poslední metr.

První mě zaregistroval, odlesk světla zářivky na jeho helmě se zachvěl, hlaveň zbraně se nepatrně pohnula mým směrem.

Došlap na pokrčenou nohu a bleskový odraz, podrážka mě podržela, všechny černé sprintery bych nechal za sebou, záblesk, kulky cupující reflexní barvou natřenou stěnu kousek za mnou.

To už mě zahlédli další dva a připravovali se k palbě. Jeden upravoval náměr, vzhledem k rychlosti mého pohybu až nečekaně přesně.

Došlápnutí na elektronový disk černého BMW, limuzína se zachvěla, v kloubech mi to přetížením zaskřípalo, v setině sekundy jsem změnil směr pohybu a ještě víc zrychlil, meč už jsem nedržel skrytě, ale v pravé ruce čepelí šikmo vzhůru.

Dvě dávky se protnuly kus za mnou, to už mě vidělo celé komando, ale ostatní zatím palbu nezahájili, měli za to, že první dva muži mě zastaví.

Poslední metry k prvnímu střelci. Teď měl šanci mě sejmout, přibližoval jsem se k němu po přímce. Nestačil strhnout automat dostatečně rychle, tahle hákáčka jsou přece jen dost těžká. Zasvištění čepele. Helmu jsem minul, ostří s potřebnou přesností prošlo kousek pod jejím okrajem a zasáhlo krk tam, kde je balistická ochrana nejslabší.

Byli to lidé, zásahová jednotka necvičená v boji s našinci.

Nevyztužená bota při dalším odrazu trochu povolila, ale ne natolik, abych ztratil rovnováhu, jen jsem nenabral předpokládanou rychlost. K dalšímu střelci jsem se stejně dostal dřív, než pokládal za možné, a z nečekaného úhlu. Mečem jsem po něm nesekl, protože už jsem se otáčel po třetím v pořadí, jen jsem se odrazil od jeho hlavy jako předtím od kola auta. Stačilo to.

To už ostatní pochopili, že něco není v pořádku, a spustili palbu bez velkého ohledu na druhy, přes které už jsem přešel.

Příliš brzo, tedy pro mě. Zásah do nohy, do ramene, skončil jsem v neúplně koordinovaném pádu na kapotě pomačkaného esúvéčka. Stále jsem však věděl, kde jsem já, kam směřuje tači a kde se schovává další člen komanda. Bodnutí do průzoru jeho helma nevydržela, lebka také ne.

Štěkot ran se slil v jediný příšerný zvuk odrážející se od stěn. Setrvačností jsem doklouzal přes kapotu a spadl na zem. Pauza ticha, výměna zásobníků.

Měl jsem vyskočit a pustit se do nich, nebo utíkat pryč, ale promeškal jsem pravý okamžik. Nepromeškal, už jsem na to neměl dost sil. Trefili mě ještě jednou, tentokrát do boku, kulka zůstala v těle. Sakra. Zůstal jsem ležet na zádech s rozhozenýma rukama, mečem volně položeným v dlani, pokrčenýma nohama opřenýma o karoserii auta.O nosný rám auta. Oči jsem měl otevřené, jak je mrtví mívají. V tomhle mám cvik.

V čem ne, je čekání na několik k smrti nasraných profíků, kterým jsem právě pozabíjel kamarády. Pokud do mě zblízka naperou celý zásobník, mám smůlu.

Blížili se. Čekal jsem a doufal, že jsem stejně tvrdý a chladnokrevný jako kdysi. Nebyla to pravda, pohodlný život změní každého.

První se objevil ve střehu, se zbraní připravenou k výstřelu, mířil mi přímo mezi oči, soustředěným pohledem jsem rozeznával do kříže nařezanou špičku náboje v komoře. Takže už nasadili nezákonné střelivo. Někdy není super zrak zrovna povzbuzující.

„Je po něm,“ oznámil ostatním, H&K v jeho ruce se ani nepohnul.

„Dej mu ještě ránu,“ doporučil mu někdo.

Slyšel jsem opatrně se přibližující kroky.

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

Chápal jsem ho. Zásobník s upravenými náboji si nasadil v zápalu boje, kdy jsem vypadal nezranitelný. Teď nechtěl, aby se někdo zbytečně vyptával, co za střelivo bylo objevené v mrtvém těle.

„Je jak řešeto.“

Souhlasil jsem s ním. Bolelo to pekelně a síly mi ubývaly každou sekundou.

Čekal jsem na jednu chvíli a doufal, že přijde.

„Je, je fakt na maděru,“ souhlasil někdo za mnou.

Můj anděl zkázy se na něho podíval. Skrz štít helmy jsem to neviděl, ale nepatrně přitom pohnul hlavou. To byla ta chvíle. Tači se mihlo v šikmém oblouku od země vzhůru, nekontroloval jsem, jak dobře jsem zasáhl, protože pokud ne dost dobře, znamenalo to konec. Překulil jsem se přes rameno a pokračoval sekem vodorovně se zemí, dal jsem do toho tolik švihu, že jsem zvládl dvě nohy současně. Stejně stačil vystřelit a proděravěl mi holeň. A krvetvorba je v háji. Zařval jsem, druhou rukou chytil automat, který pustil a ještě visel ve vzduchu. Zvedl jsem se na jedné noze ve chvíli, kdy k nám sprintovali poslední tři z komanda. Zahájil jsem palbu – po nohách, ty jsou u moderních obleků vždy nejhůře chráněné a já je nepotřeboval zabít, jen vyřadit z boje. Poslední výstřel, závěr zůstal v zadní poloze a automat zmlkl. Chlap kus přede mnou se udržel na nohou, mířil na mě a vrávoral. Bylo to na něm, už jsem neměl v rukávu žádné eso. Odraz světla na hledí jeho helmy se zatetelil, jak se roztřásl, zabalil to a převrátil se dozadu. Fajn, pokud tu bude záchranka včas, přežije.

Teď se zbývalo postarat jen o mě samotného. Cítil jsem, že se začínám chvět. Pustil jsem prázdný automat, zvedl chlapa, co jsem mu propíchl mozek, hodil si ho na rameno a kulhavě zamířil ke dveřím označenýmVstup jen pro zaměstnance. Granát, který patřil k výstroji mrtvého, jsem použít nemusel, bylo otevřeno.

Letmý pohled okolo. Žádní zvědavci v dosahu. Nedivil jsem se, jen totální idiot by se šel podívat na samopalovou přestřelku.

Zvládl jsem to ještě asi deset metrů do kumbálu s uskladněnými čistícími prostředky a tam jsem se zhroutil. Bože, tolik ran jsem neschytal za posledních padesát let. Tmělo se mi před očima, musel jsem se rychle napít, nebo zkolabuju. Kusem hadru jsem si co nejlépe očistil tvář, buněčné lepidlo už stačilo naleptat mou vlastní kůži, ale na tom teď nezáleželo. Položil jsem mrtvého na zem, prořízl mu krkavici a začal pít. Lidský i můj žaludek má objem do dvou litrů, ale v tom mém se krev dlouho nezdrží a okamžitě postupuje dál. I tak jsem skončil s nafouklým břichem, nevolností a vědomím, že pokud začnu zvracet, stejně zkolabuju. Kóma ze zranění je stejně nebezpečné jako anafylaktický šok z přemíry krve. Instinkty mě nutily stočit se do klubíčka a čekat, až mé tělo přísun takového množství látky nutné pro život upíra zvládne, ale instinkty byly v tomhle světě nebezpečné. Musel jsem se schovat. Sakra, sakra, dřív to bylo jednodušší. Les, pastvina, v noci i zastrčený dvorek. Nakonec jsem to dokázal, dovlekl jsemsena venkovní parkoviště pro zaměstnance, vybral si obouchaný pick-up, překulil se na korbu a zůstal ležet pod celtou, kterou tam majitel naštěstí nechal.

Teprve potom jsem si dovolil propadnout do polovičního nevědomí. Slyšel jsem dupot spousty pobíhajících lidí, zvuk nespokojených rozhovorů, klení vyšetřovatelů. Později začalo pršet a ochladilo se. Déšť smyje stopy, napadlo mě. S tím jsem usnul doopravdy a tvrdě.

Probudil jsem se žíznivý, hladový a slabý. Každý pohyb mi připomínal, že mě nedávno protáhli katrem, že jsem jen tak tak utekl hrobníkovi z lopaty. Dalo se to ale zvládnout. Nejlepší bylo, že jsem stále ležel pod plachtou. Znamenalo to, že mě neobjevili. Tedy pokud majitel pick-upunesbíral mrtvoly a nepovažoval mě za nový přírůstek do své exotické sbírky. Asi bych ho překvapil.

Vyhrabal jsem se z pod celty. Stačilo se nadechnout a pochopil jsem, že město je někde daleko. Ve vzduchu se vznášela vůně lesa, nedaleko nedávno pohnojili pole, rozpoznal jsem pach chléva s prasaty.

Opatrně jsem vykoukl a rozhlédl se. Pick-up stál před částečně zrekonstruovanou zemědělskou usedlostí, v okolí jsem neviděl žádné další domy. Statek na samotě. Podle toho, že na šotolinovém parkovišti stály dva otřískané vozy, se v domě právě nacházelo několik lidí. Z těch bych mohl bez nějakého omezování pít pár dní a při tom bych se dal dohromady. Třeba by za tu dobu nikdo další nepřišel. Sakra, vypeskoval jsem se dřív, než jsem seskočil z korby. Takhle hloupě jsem neuvažoval už hodně dlouho. V tomhle světě jsem přežíval jen díky nenápadnosti. A ve stavu, v jakém jsem byl, bych se jen těžko dokázal opanovat, abych kořist nezabil. Pak by začal hon s jasným koncem. Potřeboval jsem pomoc. Nemám přátele, určitě ne mezi našinci. Mezi lidmi – několik užitečných známých. Zato existují bytosti, obojího druhu, pro které je práce pro mě výhodná. Jenomže nevěděl jsem, která bije, a vždy existuje možnost, že někdo jiný nabídne víc. Možná přišel čas zkusit jiný přístup, prostě požádat o laskavost.

Sáhl jsem do kapsy, přitom jsem si uvědomil, jak moc jsem napajcovaný uschlou a víc a víc páchnoucí krví. Telefon naštěstí fungoval. To bylo plus.

„Derviši?“ vytočil jsem číslo.

„Jsou dvě ráno,“ zahuhlal ospalý hlas někoho, kdo kouří víc, než je zdrávo.

„To jsem já,“ řekl jsem klidně, i když jsem měl chuť zavěsit.

Lidi jsou jenom lidi.

„Jo, sakra, promiň, Mathiasi,“ zarazil se.

„Potřebuju taxík. Esemeskou ti pošlu GPS souřadnice. A pokud máš na výběr, vezmi nějaké staré auto, jsem dost špinavý.“

„OK, vyrážím hned. Dorazím, jak nejrychleji budu moct.“

„Vezmi s sebou nějaké maso, syrové a pokud možno čerstvé.“

Mohl jsem si posloužit prasaty, ale nebyl jsem si jistý, zda bych po dalším zabíjení udržel na uzdě divokou, zvířecí stránku svého já. Abych přežil, potřeboval jsem myslet co nejjasněji.

Zavěsil jsem, přepnul telefon na GPS přijímač a po chvíli váhání souřadnice odeslal. Trvalo mi dlouho, než jsem alespoň zhruba pochopil, jak tenhle zázrak moderní techniky funguje, kdy se na něj dá spolehnout, a kdy ne. Považoval jsem to za plýtvání časem, ale nakonec jsem se k učení donutil. Teď se mi to vyplatilo.

Pokud byl Derviš takový jako devadesát devět procent všech ostatních lidí, měl jedinečnou šanci zabezpečit sebe i svou rodinu na celý život. Už za pouhý příběh by dostal slušné peníze, a kdyby mě prodal nepřátelům… Skoro mě štvalo, že se nevyptával a vzal všechno až s neskutečnou chladnokrevností.

Opustil jsem parkoviště s vozy a vydal se po rozbité cestě pryč. Vedla jen jedním směrem, nemusel jsem se bát, že svůj taxík minu. Přitom jsem přemýšlel, zda se na Derviše mohu spolehnout a jak moc.

Narazil jsem na něj před lety při automobilové nehodě. On byl v bezvědomí, holka na sedadle spolujezdce umírala. Nebyla to žádná kráska; no, s mozkem vyhřezávajícím z prasklé lebky by žádná nevypadala přitažlivě. Jen mi něčím strašně připomněla mou matku. Myslím adoptivní matku, která mě našla a vychovala. Měl jsem ji rád, a čím jsem starší, tím ji mám raději, protože ona jediná mě na celém světě milovala. Bez toho, že by ode mě něco chtěla. Zakašlal jsem, přitom mi vypadl zub, jazykem jsem pod ním nahmatal tlačící se další. Tolik ke stavu chrupu. Prostě jsem se z Peggy, Dervišovy přítelkyně, napil a pak jí do krve dal kousek toho, co dělá upíra upírem. Počkal jsem tam až do příjezdu záchranky, podal svědectví, prokázal svou snahu pomoct a zmizel.

Podobným, mnohem složitějším opakovaným procesem za použití alchymie, nebo vlastně spíš chemie, někteří z nás přetváří lidi v glyheny. Já jí pouze dočasně pomohl zvýšit schopnost regenerace.

Derviš mě vyhledal o několik měsíců později. Vypátral mě sám, ale navštívil mě se svou ženou Peggy s kulatým břichem. Poděkoval mi a řekl, že až budu potřebovat, pomůže on mně. Dávno bych na to zapomněl, kdyby mi on nezapomínal oznamovat každou změnu svého telefonu, adresy. Později jsme spolu přišli párkrát do kontaktu, kdy jsem využil jeho novinářské profese a požádal ho o informace, ke kterým bych se dostával jen obtížně. Ne, on nebyl jako devadesát devět procent lidí. A devadesát devět celých devadesát devět setin procenta našinců.

Za hodinu a dvacet minut ozářily rozbitou cestu klikatící se lesem zažloutlé reflektory. Schoval jsem meč za tělo a postavil se na stop.

Byl to Derviš.

„Potřebuju domů,“ řekl jsem, jakmile jsem se posadil a zavřel dveře. Meč jsem položil na zadní sedadla.

Stará škodovka prosáklá pachem bezpočtu vykouřených cigaret, sedadla skřípěla při každém zhoupnutí.

„Jasně,“ odpověděl a zapálil si.

Ve světle benzínového plamene se na mě podíval. Světla v kabině nefungovala, takže to byla jeho jediná možnost.

„Vypadáš děsně,“ podotkl, přeřadil a zrychlil. „Jako řezník, kterýmu se zabijačka vymkla z ruky.“

Vtipálek, ale zase tak daleko od pravdy nebyl. Zabijačka se opravdu nepovedla, jenomže já nebyl řezník, ale prase na porážku.

„Máš to maso?“

Pokud ukojím hlad, bude jednodušší bojovat s žízní. To jsem ze zkušenosti věděl. Podal mi těžký balík zabalený do vlhkého papíru.

„Jediné, co jsem našel v ledničce. Hodil jsem to do novin. Jedna z mála věcí, kterých máme v baráku dost.“

Trochu tiskařské černi snesu. Vytáhl jsem z pouzdra nůž, uřízl si plátek a začal maso pojídat. Bylo to hovězí. Dobré hovězí z mladého kusu. Střelil po mně pohledem, ale neřekl nic a klidně řídil.

Nasoukat do sebe kilo masa mi netrvalo déle než dvacet kilometrů. Žízeň ale zůstávala.

„Na zadním sedadle najdeš ještě něco,“ podotkl, aniž by odlepil oči od vozovky.

Byl napjatý, to ano, ale nepřipadalo mi, že by mě chtěl někomu prodat. Přestože jsem ho znal jen z našich krátkých setkání a občasných zpráv, připadal mi pořád stejný. Derviš, trochu praštěný novinář zaměřující se na nepravosti páchané všemožnými koncerny na chudákovispotřebiteli. Než jsem se na něj poprvé obrátil o pomoc, prověřil jsem si ho.

Natáhl jsem se dozadu, připravený v každém okamžiku udeřit loktem. Jeli jsme poměrně pomalu a já bych nehodu určitě přežil. On s proraženou lebkou naopak nikoliv. Na zadním sedadle jsem našel termokufřík a v něm dva vaky s krví.

Asi bych ho měl zabít, napadla mě první myšlenka.

„Vím, že nejsi člověk,“ řekl klidně a dál se věnoval řízení, ve tmě svítil rozžhavený konec cigarety.

Zabít ho můžu vždycky.

Atmosféra se z klidné až ospalé změnila na napjatou.

„Odkdy to víš?“

„Od chvíle, kdy jsi zachránil Peggy.“

Vlastně jsem ani nevěděl, zda s ní pořád ještě je. Neptal jsem se na ni, nechtěl jsem zbytečně oživovat staré vzpomínky.

Vrátil jsem se v čase zpět a měl nehodu před sebou jako na videu.

„Nebyl jsem celou dobu v bezvědomí. Viděl jsem, cos jí udělal. I když tehdy mi to vůbec nedávalo smysl. Až mnohem později, když jsem se rozpomněl a věděl jsem, že přežije. Jak se narodila malá Peggy. Zdravá. A když jsem zjistil, že naše dcera stárne o něco pomaleji než já, než obyčejní lidé.

Netušil jsem, že už tehdy byla jeho přítelkyně těhotná, a později mě nikdy nenapadlo dopočítat si datum narození jeho dcery. Nebylo proč, zase tolik mě nezajímal. Byl jen člověk a já lovec, predátor. A právě proto jsem měl zatracenou žízeň. Dychtivě jsem odstranil plastikový uzávěr a začal se krmit.

„Co všechno víš?“ zeptal jsem se.

Škodovka dál spokojeně drncala k městu, teď už méně, protože jsme konečně opustili silnici čtvrté třídy, o které pravděpodobně nevěděli ani samotní silničáři.

„Jsem novinář, jak víš. Dost.“

Zabít ho můžu vždycky, připomněl jsem si.

„A co jsi s tím udělal? S tím, co o mně víš?“ zeptal jsem se zdánlivě lhostejně.

„Zachránil jsi život mé ženy, mé dcery,“ pokrčil rameny, otevřel okénko a vyhodil z něj nedopalek.

V proudu vzduchu se rozzářil jako meteor a vzápětí zmizel v nenávratnu.

„Pokud jsem to, co si myslíš, víš, kolik jiných jsem zabil?“

Znovu pokrčil rameny.

„Neviděl jsem tě zabíjet, viděl jsem tě zachraňovat.“

Zase ta tupá, až dobytčí lidská oddanost. Rozčiloval mě, neskutečně mě rozčiloval.

„Zabil jsem ty chlapy v pasáži,“ připomněl jsem mu.

„To jsem si domyslel,“ přikývl. „Po tom, co jsem na fotkách uviděl tvůj meč. Kolegové přes krimi jsou z toho na větvi. Speciálce se nepodařilo ututlat, že jejich přepadový oddíl zmasakroval šílenec s mečem. Internet je toho plný, všude bují diskuze, kdo to mohl udělat. Kdo se domákne nějakých faktických podrobností, bude mít reportáž století.“

No potěš, a to jsem provedl já, ten, který vyznává hlavně nenápadnost.

Město se blížilo, stále častěji a častěji jsme potkávali kamiony, které vypadaly, že se snaží Dervišovu obstarožní škodovku spolknout.

„Je to moudré vrátit se do bytu? Někdo po tobě jde. Může tam čekat.“

Měl pravdu, ale já měl několik záložních bytů, i když ve skutečnosti jsem bydlel jen v jednom.

„Mám jich víc,“ připustil jsem a vzápětí jsem se vypeskoval za přílišnou upřímnost.

Kořist nikdy, nikdy nesmí znát zvyky svého lovce. Jenomže stejně potřebuju taxík. Nadiktoval jsem mu adresu a… probudil se.

Ležel jsem v posteli, oblečený, ale přikrytý, lednička spořádaně vrčelaa rádio hlásalo falešné nadšení z nadcházejícího poledne. Lednička vrčela. Nejsem až tak pečlivý, abych se staral i o takové detaily. S pocitem, že jsem uplynulých čtyřicet osm hodin strávil na španělském žebříku ve společnosti pilného kata, jsem se zvedl z postele. Je zvláštní, jak nepříjemné vzpomínky dokážou zůstat živé i po stovkách let. Lednička zela prázdnotou až na jeden vak sympaticky rudé tekutiny. Teplota nebyla úplně ideální pro skladování, ale krev ještě nebyla zkažená. Vypil jsem ji bez ošklíbání, bez dalšího zdržování se svlékl z šatů jako had z kůže, nechal je rovnou na podlaze a už nahý se přesunul do koupelny. Každý opuštěný byt, i když je na počátku sebelépe uklizen, získá během několika týdnů charakteristický pach, čistota ustoupí prachu a z kohoutků teče rezavá voda. Pokud vůbec teče. Nevadila mi zatuchlost, plíseň, odloupávající se barva ze stropu. Zbavil jsem se hlavního nánosu krve a špíny a zjistil jsem, že mi vadí jedna věc – chyběl mi meč.

Vylezl jsem ze sprchy a vrátil se zpět do ložnice, na podlaze za mnou zůstávaly mokré stopy. Na nočním stolku ležel otlučený tubus na výkresy. Nebyl můj. Nervózně jsem ho otevřel – tači bylo v něm. Ulevilo se mi. Už jsem se necítil nahý a bezbranný. Čepel byla čistá, voněla olejem, stejně tak byl víceméně vypucovaný i jílec. Derviš si dal záležet.

Otevřel jsem skříň a chvíli studoval, co jsem sám pro sebe před několika týdny připravil. V každém nouzovém bytě mám pár základních propriet pro případ nouze, které v pravidelných intervalech obměňuji. Ty v tomto případě představovaly džíny, džínovou bundu, triko s nápisem Bloody bastard, k tomu kotníkové boty se speciální kompozitovou podrážkou. Tu kupuji u jednoho výrobce a na boty mi ji lepí dobrý švec. Dnes obuvník. Výbavu doplňoval ještě kartáček na zuby, mýdlo, břitva, jednorázová holící pěna, čistící prostředek na skvrny. Přešel jsem na toaletu, otevřel splachovací nádržku, po chvíli snažení vytáhl falešné dno a zpod něj automatickou pistoli glock s jedním náhradním zásobníkem k tomu, vše zatavené do igelitové fólie. Ještě chyběl mobilní telefon, ale za boha jsem si nedokázal vzpomenout, kam jsem ho schoval.

Lednička zmlkla. Otevřel jsem výparník, úplně vzadu se krčila zapomenutá krabice rybích prstů. Pokrýval ji nános ledu a uvnitř něco štěrkalo. Nemám rád rybí prsty. Uvnitř něco štěrkalo. Telefon.

Baterka byla samozřejmě mrtvá, ale nabíječku jsem přiložil také. Nechal jsem telefon nabíjet a oblékl se. S pouzdrem na výkresy budu v džínách vypadat trochu divně, ale co se dalo dělat.

Ještě jsem se oholil, břitvou si vylepšil sestřih na vojenský a pak jsem se připravený odejít posadil na postel.

Příliš rychle se stalo příliš mnoho věcí a já naprosto nechápal, co se vlastně děje. Nejprve po mně bůhvíproč vyjel Tizoc, nebo spíš jeho poskoci. To ale vyšlo nastejno. Pak se do mě až příliš pohotově pustilo lidské komando. Nevěřil jsem, že šlo o standardní akci proti vyšinutému vrahovi. Spíš jim poroučel někdo jiný než policejní velení. Pro koho ale pracovali? Pro Tizoca? To by v Česku musel zapustit kořeny hodně hluboko… To se mi nezdálo.

V opuštěném bytě byl sice klid, ale už v něm nebylo bezpečno. I když jsem nepředpokládal, že by mě Derviš podrazil, bylo jednoduché ho zmáčknout. To pak každý řekne všechno. A Derviš byl jen člověk, měl malou výdrž. Navíc jsem se potřeboval najíst.

Znovu přemýšlet jsem začal ve druhé restauraci. Přece jen, dopřát si tatarský biftek dvakrát po sobě by mohlo vyvolat pozornost, a to jsem za žádnou cenu nechtěl.

Číšník odnesl talíř, a než stačil odejít, ukázal jsem znovu na jídelní lístek. Ještě pořád jsem měl hlad. Už jen mírný, ale když se opravdu pořádně najím, dokážu odolávat skutečnému hladu, kterému někteří z nás říkají žízeň, déle. Žízeň.

Potřeboval jsem se napít, zamést za sebou stopy a přejít do protiútoku, ať už to znamenalo cokoliv. A nebo utéct? Ztratit se, začít někde jinde znovu… Přemýšlel jsem nad tím, zatímco jsem se s čím dál menší chutí přebíral v lososovém steaku. Utíkat se mi nechtělo. Česká republika byla lovecké území minimální velikosti, které jsem potřeboval k obživě, aniž bych upoutal pozornost. Jistě, krátkodobě stačilo i menší území a méně lidí, ale pokud jsem někde chtěl přebývat víc lidských generací, bylo to tak. A velká megapolis mě nelákala. Život v nich byl rychlejší, zmatečnější a stejně bych si i tam musel vybojovat místo na slunci, protože prázdná lovecká teritoria už na planetě minimálně sto let nejsou. Prázdná úživná teritoria.

Napít se a tak dál.

Zaplatil jsem a naskočil do projíždějící tramvaje. Až uvnitř jsem si uvědomil, že jsem se podvědomě rozhodl správně, mířila na Smíchov, kde jsem měl jednu ze svých tajných schránek. Nacházela se v kmeni starého dubu. Stromy mají v Praze v posledních letech větší trvanlivost než obytné domy či jiné stavby. Díky tomu, že bylo zataženo, zel park prázdnotou. Vyšvihl jsem se do větví a chvíli hledal. Přece jen za dobu, co jsem tu nebyl, se strom proměnil. Nakonec jsem se musel soustředit, vrátit se v paměti do minulosti a promítnout si, kam přesně jsem kovové pouzdro vložil. O kolik ten strom mohl vyrůst? Našel jsem ho o metr výš, než jsem čekal, a vytáhnout ho z dutiny v kmeni mi dalo pořádně zabrat. Spokojeně jsem se vrátil na tramvajovou zastávku a ruce si schoval do kapes. Olámané nehty a kůže sedřená do masa, jak jsem skoro zuřivě doloval svůj poklad, by zbytečně vzbuzovaly pozornost. S úlevou jsem se posadil na volné sedadlo. Cítil jsem se divně, motala se mi hlava a trochu se mi třásla kolena, jako bych byl na pokraji sil. Trochu mě to znepokojovalo, od poslední nakládačky uběhl už nějaký čas, měl jsem se začít víc dávat dohromady. Ale asi jsem dostal zabrat víc, než se mi samotnému zdálo.

Mladá žena v džínách, botách na polovysokém podpatku a paletu se vzorem hadí kůže si mě po očku prohlížela. Trochu ochranitelský typ, vášnivá, ale v současné době partnera měla. Poznal jsem to ze série rychlých, téměř nerozeznatelných změn ve výrazu obličeje, které doprovázely její jednotlivé představy týkající se mě. Nebyla pro mě správný typ, ne v tuto chvíli.

V pasáži kousek od obchodu s oděvy, kam jsem měl namířeno, jsem přepočítal hotovost. Bylo jí dost. Rozdělil jsem ji na tři části, a když jsem do zadní kapsy kalhot schovával poslední třetinu, něco mi najednou došlo. Znovu jsem vytáhl peníze a ještě jednou si je prohlédl. Schoval jsem je před pětadvaceti lety, za tu dobu proběhlo několik změn, a tudíž neplatily. Sakra, v tomhle rychle se měnícím světě se mi podobné věci stávaly pořád častěji. Nezbývalo než se spolehnout na bankovní kartu, to ale znamenalo, že za sebou zanechám stopu. Bohužel.

Vyprázdnil jsem provozní konto, oblékl se k lovu a vyrazil. Do páté hodiny, kdy většina lidí opouští kanceláře, ještě nějaký čas zbýval, ale to nevadilo, potenciální kořisti se pohybovalo po chodnících, v nákupních pasážích i restauracích dost.

Nekroužil jsem na jednom místě, to by byla chyba, která by ke mně mohla přitáhnout nežádoucí pozornost a pří troše smůly bych mohl skončit i na policii. Beze spěchu jsem korzoval od velkých bankovních domů k sídlům mezinárodních společností, kolem luxusních hotelů, kadeřnických salónů i mondénních wellness klubů. Nehledal jsem nějakou konkrétní ženu, blondýnu, brunetu, zrzku, štíhlou, při těle. Bylo mi to fuk. Musela být sebevědomá, samostatná a samozřejmě musela mít ráda muže. Také ji bylo nutné zastihnout ve správné náladě.

Pomalu jsem postupoval po intuitivně vybírané lovecké stezce, párkrát zasekl háček, párkrát navázal oční kontakt, vyměnil několik replik, ale nikdy to nebylo to pravé. Dvakrát jsem rozehrál obzvlášť slibnou hru, jednou s na první pohled upjatě vyhlížející manažerkou. Stačilo se ale podívat na její lodičky, které se malým detailem odlišovaly od toho, co se považuje za klasické lodičky, nebo sukni, která určitě měla tu správnou délku dle firemního oděvního kodexu, ale o rozparku už se to tak jistě říct nedalo. A způsob, jakým se pohybovala, ten opravdu upjatý nebyl. Představovala ideální typ, ale cítil jsem, že s ní by to trvalo o něco déle. Nebyla typ první schůzka – první noc.

O čtyři hodiny později, když už jsem zcela opustil obchodní centrum a pohyboval se v relaxačních oblastech, jsem se posadil v kavárně a objednal si presso. Cítil jsem se mizerně. Místo abych se s narůstající dobou od potyčky s policejním komandem a Tizocovými lidmi vzpamatovával tak, jak to bylo obvyklé, cítil jsem se stále hůř.

Minula mě hodně atraktivní černovláska v minisukni, očividně za někým spěchala, pak dvojice kamarádek. I ve dvojici je to zvládnutelné, ale tyhle dvě byly nervózní, prostředí jim nebylo důvěrně známé, spíš sem zabrousily výjimečně. Konečně mi donesli kávu, pozvedl jsem šálek a zhluboka se nadechl vůně. Vynikající. Přes horký sloupec páry stoupající z šálku jsem zahlédl rusovlásku s dlouhými perleťovými nehty, v prstech držela cigaretu v kostěné špičce. Na povrchu jsem rozeznal sotva znatelný otisk rtěnky. Pozorovala mě. Zamyšleně, nebyl jsem si jistý, zda mě opravdu vidí. Napil jsem se pressa, otřel si rty ubrouskem. Podle drobnohledné mimiky na mě reagovala. Zvedl jsem se, zamířil k ní a zastavil se tak, aby do prostoru mezi námi částečně zasahoval stolek, u kterého seděla.

„Madam, mohu vás požádat o laskavost?“

Hodnotila mě, ale verdikt ještě nevynesla.

Vybíravá.

Vytáhl jsem z kapsy balíček cigaret. Normálně nekouřím, ale cigarety jsou jako pomůcka dobrá věc.

„Nepůjčíte mi oheň?“

Sukně pod kolena, vypasovaná, široký opasek, bílá košile v španělském stylu, rozhalenka, pableskující opál na zlaté šňůrce, nesymetrické náušnice, také zdobné s opály. Dlouhé nohy, štíhlý, ladný krk, podle tvaru předloktí jsem ji tipoval spíš na hráčku squashe než na tenistku.

„Ztratil jste zapalovač?“ zeptala se s nádechem lehkého posměchu.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Pouze jsem oheň použil jako záminku k zahájení hovoru.“

To ji pobavilo.

„Vždy jste tak přímý?“

„Pouze pokud je to užitečné. Když na to přijde, dokážu být trpělivý – abych se dostal k cíli.“

„Záleží na tom, co cíl je,“ opáčila.

Vyklepla nedokouřenou cigaretu a nasadila si novou. Takové jsem v obchodech běžně neviděl, zřejmě speciální dodavatel nebo rovnou výroba na objednávku.

Vykouzlil jsem z kapsy krabičku zápalek, škrtl a přidržel jí plamen tak, aby musela nepatrně víc pohnout hlavou. Přitom se mi naskytl o poznání lepší výhled do jejího výstřihu. Byla si toho vědoma. Měla bílou podprsenku s krajkovým lemem. Voněla, jak žena vonět má, tak jak kořist vonět má. Zpočátku jsem k dnešnímu lovu přistupoval naprosto pragmaticky, jen za účelem uhašení žízně, ale tohle by mohlo být i příjemné.

Bez dalšího čekání jsem se posadil na židli u jejího stolu.

Požitkářsky vyfoukla kouř. Tabák a ještě po něco jiného, spíš uvolňujícího než omamného.

Zapálil jsem si a mlčel. Vyhovovalo jí to tak.

„Pijete jen kávu?“ zeptal jsem se ve správnou chvíli.

„Sama kávu, ve společnosti i něco jiného,“ pousmála se koutky úst.

„Společnost je občas dobrá věc,“ přitakal jsem a ukázal k baru přes pasáž naproti.

„Záleží na tom, jaká to je společnost,“ poznamenala a souhlasně přikývla na pozvání.

Pomohl jsem jí do kabátu, ale rámě jsem jí nenabídl. Ráda sama vytyčovala hranice a pak sledovala, zda její protějšek dokáže využít volného prostoru.

V baru jsme se posadili na barové stoličky, nohy naštěstí neměla tak hubené, jak to zpočátku vypadalo. Právě tak akorát.

Tentokrát už jsme se bavili víc. Sbírala informace, chtěla vědět, co jsem zač. Věděl jsem, že jdu po dobré cestě. Zvolil jsem jednu svou starou identitu, kdy jsem se živil jako obchodník se starožitnostmi specializující se na meče. Dělal jsem to do doby, než jsem zjistil, že nejlepší meče se vyrábějí za použití nejmodernějších technologií.

Drink se protáhl na dva a pak jsme pokračovali večeří.

„Máte tu auto?“ zeptala se na závěr.

„Stejně bych nemohl řídit,“ ukázal jsem na skoro prázdnou láhev Aligoté, „a vy byste také neměla. Vezmu si taxi, můžeme jet oklikou a vystoupíte, kde budete chtít.“

„To mi vyhovuje.“

Tentokrát se do mě při odchodu z restaurace zavěsila. Nebyl jsem si jistý, zda dnes uspěju. Pokud pouze dostanu telefonní číslo, budu muset v lovu pokračovat. Na jiných místech, kam jsem dvakrát rád nechodil, ale kde to všechno bylo jednodušší. Jenže také bez úrovně. Prostě vojenská menáž místo vybraného menu.

V taxíku jsme mlčeli. Tvrdila, že je bankovní analytička. Moc jsem jí nevěřil, na to mi přišla příliš nonkonformní. Ale protože jsem s bankovními analytičkami neměl příliš mnoho zkušeností, mohla to být i pravda.

Zastavili jsme v ulici tvořené domy postavenými na přelomu devatenáctého a dvacátého století. To jsem zrovna v Praze nebydlel, po několika chybách jsem za sebou musel zamést stopy.

Otevřela kabelku a vytáhla z ní peněženku. Jen jsem odmítavě mávl rukou.

„Jestliže vám to dělá problém, můžete mě někdy pozvat na drink.“

„Proč ne,“ souhlasila. „Ale nerada jsem dlužna dlouho. Co právě teď?“

„To zní skvěle,“ souhlasil jsem, zaplatil za odvoz a vystoupili jsme před velkými dřevěnými dveřmi zdobenými rostlinnými motivy. Málem jsem podotkl, že to jsou opravdu zajímavé dveře, ale včas jsem se zarazil. V šeru by žádný člověk nemohl rozeznat takové podrobnosti.

Zámek dveří byl mechanický i na čip, to samé platilo i pro výtah. Lepší adresa. Uvědomil jsem si, že už dlouho jsem si neosvěžil informace o městě, to byla chyba.

Ve výtahu se postavila blízko, a to byl signál, že nechce čekat.

Chtěla to hodně, tak hodně, až mě to překvapilo, odhadl jsem ji špatně. Rozepnout košili a dostat se pod ni bylo snadné, ale se sukní to bylo horší. Opřel jsem ji o stěnu výtahu, zvedl ji, vykasal sukni až na boky a stáhl jí kalhotky. To už výtah stál, ale jí to bylo jedno a mně tedy také.

Do jejího bytu jsem ji potom musel donést, pouze mi podala kabelku. Za dveřmi jsem prošel nečekaně prostornou šatnou a v pokoji ji položil na měkkou, pravou gepardí kožešinou čalouněnou pohovku. Byl jsem vzrušený, a navíc natěšený na krev, a ona už měla upadat do lehkého oblouznění, unavená orgasmem, ovlivněná mými feromony a lehkým hypnotickým nátlakem. Energicky mě však chytila, a to za úd, který bych regeneroval jen velmi nerad. Žízeň byla na chvíli zapomenuta. Přetočil jsem ji na břicho, poslušně si klekla a nabídla se mi zezadu.

Tentokrát jsem měl orgasmus i já, a dřív než ona. Pak se konečně uvolnila, stulila se do klubíčka a usnula. Nebo spíš upadla do lehké letargie. Kdybych neměl takovou žízeň, nejraději bych si lehl také, cítil jsem se naprosto vyřízený.

Naklonil jsem se nad ni, několikrát se zhluboka nadechl a vydechl. V době fyzického strádání mají našinci touhu napít se co nejvíc. Je to nutkání, instinkt daný pudem sebezáchovy. Jenomže ten je někdy kontraproduktivní a já jí nechtěl ublížit. Příliš ublížit. Nebo jinak, nepotřeboval jsem za sebou zanechat studené tělo, nad kterým by bádal nějaký zvědavý patolog. Takhle ta úvaha zněla lépe, lovec by neměl cítit ke kořisti sentiment, maximálně respekt. A ona byla jen člověk, takže ani ten respekt nebyl na místě.

Stočil jsem jazyk do ruličky, nabodl se na její krční tepnu a začal pít. Zblízka byla ještě stále intenzivně cítit sexem, v kombinaci s pitím to tvořilo nebezpečný mix, který bylo obtížné zvládnout.

Dost, odtrhl jsem se se sebezapřením a chvíli nechal špičku už povoleného jazyka na ráně. Velmi rychle se tak zacelí. A když olíznu opakovaně i okolí rány, nezůstane do rána ani jizva. Lidé nedávno vymysleli nějaká buněčná lepidla a enzymy urychlující hojení, možná můj jazyk působil podobným způsobem.

Zkontroloval jsem puls, měl jsem výčitky, že jsem se přece jen napil víc, než jsem měl. Dech měla pravidelný, jen trochu zrychlený, možná byla trochu bledší. Zkusil jsem jí dát napít, polykací reflex fungoval, poslušně vypila sklenici minerálky. Po chvíli váhání jsem jí stáhl punčochy, přikryl ji dekou a hlavu podložil polštářem.

Postupně jsem se oblékal a přitom jsem si prohlédl byt. Luxusně zařízený, čtyři pokoje, což pro jednoho člověka bylo víc než dost. Jedna z místností sloužila jako pracovna, našel jsem v ní velký počítač, malý počítač a něco, co bylo napůl cesty mezi počítačem a telefonem. Snažím se neztratit s dobou krok, ale je to stále těžší a s počítači nejsem zdaleka tak seznámený, jak bych občas potřeboval. Přestože obrazovky byly tmavé a stroje tiché, pod prahem rozlišovací schopnosti lidského ucha se nacházející hučení mi prozradilo, že jsou zapnuté. Zkusmo jsem se dotkl klávesnice. Velký stolní počítač byl zaheslovaný, malý nikoliv. Zaváhal jsem, ale pak jsem se připojil na internet a napodruhé se přihlásil do své emailové schránky. Taky bych jich měl mít víc podobně jako bytů, ale nechce se mi do toho. Kromě záplavy nevyžádané reklamy, znuděně působící otázky od Dany L., zda se ještě uvidíme, a hodně vzteklého emailu od K. P., který se dal shrnout do jediné věty:Ať se ksakru zase objevím, že mě neviděla celou věčnost; jsem v ní našel jedinou rozumnou zprávu. Od Derviše. Zněla stručně:Sólokapr nebude. Stav se, je to zajímavé.Pivo, odpověděl jsem stručně. Derviš chodil pravidelně na pivo, tedy dříve chodil. Čas jsem neuvedl, zítra nebo pozítří obejdu jeho dva oblíbené lokály a snad ho potkám. Pak jsem chvíli přemýšlel nad zprávami od svých žen – kořisti. K. P. se na divokých nocích se mnou stala závislou, a proto začala být nebezpečná. Možná bych ji měl umlčet, dobrému vyšetřovateli mého druhu by dokázala poskytnout pár užitečných informací, o nichž sama ani nevěděla, že je má. Je spousta věcí, co bych dělat měl, ale nedělám je. Dana L., nudící se manželka bohatého muže, měla potenciál pro další setkání. Od doby, kdy jsem ženám začal na sebe dávat kontakt, se mi žilo lépe, nemusel jsem lovit novou kořist tak často. Začalo to mobilními telefony umožňujícími zachovat si anonymitu a internet to ještě víc zjednodušil. Používal jsem ho však opatrně, protože jsem o počítačích a věcech s nimi spojených znal jen základy a přes svá předsevzetí jsem si stále ještě neudělal čas, abych do toho pronikl hlouběji. Pokud toho jsem ještě schopen. Každý upír má v takových záležitostech nějaký strop.

Než jsem odešel, narychlo jsem po nás uklidil nejhorší nepořádek, klíče s čipem jsem pak hodil do její schránky. Opravdu se jmenovala Anna Gobleská, jak mi řekla.

Sytý, ale stále vyčerpaný jsem nočním taxíkem jel do namátkou vybraného hotelu. Až na pokoji mě napadlo, že jsem mohl zůstat u Anny. Probudí se až pozdě ráno, spíš v poledne, a já měl dost času nerušeně si u ní odpočinout. Někdy mi to prostě nemyslí.

Ráno jsem se necítil nijak zvlášť. Točila se mi hlava a potil jsem se. Obvykle se nepotím. Že by na některé z kulek, která mě zasáhla, byl jed? Nějaký speciální toxin? Jenomže proč se jeho účinek projevil až teď?

Dal jsem si sprchu, z hotelového baru vytáhl malou lahvičku vodky, nalil si ji do kelímku na čištění zubů a poctivě zhlédl hlavní zprávy největších televizních společností. Všechny se točily okolo chystaného politického setkání nejmocnějších pohlavárů lidstva. Patronát nad jeho uspořádáním převzal prý sám český prezident osobně. Další věc, které se zpravodajci věnovali, byl koncert kapely AC/DC. Staří rockeři se rozhodli mimo schválený plán zařadit do svého turné i Prahu. Moderátor v tričku s nápisem Go to Hell se snažil, seč mohl, aby z koncertu udělal událost sezóny. Nechápal jsem proč, za poslech stála hudba od roku 1923 do roku 1960. A za to bych se klidně bil.

Ani po druhém panáku jsem se necítil lépe, ale už mi to tak moc nevadilo. Prostě jsem onemocněl, párkrát se mi to už stalo. Nejsem odolný vůči všem nemocem jako někteří z nás, pouze proti velké většině z nich. Po hodině zírání na televizi bylo jasné, že mou srážku s komandem někdo ututlal. Možná právě o tom chtěl Derviš mluvit.

Potřeboval jsem znát jména těch, kteří na mě narafičili léčku. Falešnou, samozřejmě. I ta stačila, abych mohl začít pátrat.

Opustil jsem hotel, v prvním obchodě s luxusními oděvy si zakoupil čisté spodní prádlo, košili, převlékl se a svůj ohoz doplnil o dlouhý kašmírový kabát se zdůrazněnými rameny. Díky tomu, že byl trochu volnější, jsem při troše snahy mohl nosit meč bez výkresového pouzdra. Při platbě v hotovosti se na mě prodavač díval trochu nepřívětivě. Asi odvykl počítání. Oplatil jsem mu to. Zbledl, zakoktal se a ukončil transakci bez dalšího slova nebo změny výrazu ve tváři. Jakékoliv změny. Věděl jsem, že později si na mě nebude pamatovat, tak moc pro něj naše setkání bylo nepříjemné. Jedna z užitečných schopností. Na připraveného chlapa se zbraní v ruce však bohužel nefungovala.

Bylo příliš brzy na to, abych zkusil Dervišovy hospody. U stánku s občerstvením jsem si dal kávu, opřel se o stolek a pozoroval cvrkot lidí okolo. Přestože jsem měl u sebe ještě několik balíčků bankovek, dříve nebo později budu potřebovat peníze. A ze žádného z účtů jsem je vybíral nechtěl. Ne dokud se nedozvím, co jsou zač moji nepřátelé. Což znamenalo prodat nějakou starožitnost – obraz, meč, vázu.

A to chtělo jistou přípravu, přestože jsem nabízel jen pravé a extrémně žádané zboží. Minula mě žena v kostkovaných šatech, kozačkách a krátkém kožíšku z králíka. Věnovala mi pohled a zmizela v obchodě s pralinkami. Dopil jsem kávu a zmizel za ní.

Když jsem jí o dvacet minut později pomáhal chytit taxík a přidržoval dveře, měl jsem v kapse její vizitku. Stále na lovu, stále připraven.

Už jsem věděl, co podniknu, ještě jednou se podívám na místo, kde mě přepadli. Nebo já přepadl je? Záleželo na úhlu pohledu.

Záchod byl uklizený, i garáže, kterými jsem se probíjel ven. Prošel jsem si cestu ještě jednou opačným směrem, našel několik bezpečnostních kamer. Byly to moderní typy, s obrazem nahrávaným na hardisk a pak bezdrátově přenášeným někam do centra. Studiem katalogů jsem strávil víc dnů, než mi bylo milé. Bohužel jsem nebyl počítačový mág, abych se k záznamům dostal sám, musel jsem si poradit jinak.

Na hlídače v prosklené kukani uprostřed šerého prostoru podzemního sálu jsem nasadil přísný výraz a stěžoval si, že včera mi tu někdo odřel celý blok dveří. Od něj jsem se dozvěděl, kam si mám jít stěžovat a že se všechno nahrává.

To správné místo se nacházelo o dvě patra výš v nepoměrně příjemnějším prostředí nákupní pasáže. Pozval jsem se dovnitř, sekretářce, ženě lehce při těle s vlasy vyčesanými do drdolu, kterým by v případě nouze dokázala umlátit jednoho nebo dva útočníky, jsem věnoval přísný, ale uklidňující pohled. Oznamoval jí, že je tady vážný problém, ale jí se naštěstí netýká. V další místnosti seděl před třemi stěnami plnými obrazovek brýlatý rozteklý muž v bílé košili s umazanými manžetami rukávů. Nohavice kalhot měl příliš krátké, odhalovaly šedivé ponožky a útlé chlupaté kotníky.

„Co tu děláte?“ zavrčel, ale uprostřed věty mu hlas přeskočil o oktávu výš, bylo z toho jen nepodařené štěknutí.

To bylo všechno, co s ním mé upírské kouzlo osobnosti svedlo.

„Jak dlouho archivujete záznamy?“ zeptal jsem se a zastavil se těsně před stolem.

„Sto dvacet osm hodin,“ odpověděl bez zaváhání. „A co tu vlastně děláte, proč se ptáte? Kdo vás sem sakra pustil!“ vzpamatovával se a snažil se chopit iniciativy.

„Chci je,“ oznámil jsem, opřel mu konec pochvy meče o krk a potlačil, až se zaklonil i se židlí.

„Ochranka je tu hned, stačí na ně zazvonit,“ snažil se sípavě.

Měl jsem si vzít pistoli, ta na dnešní lidi platí víc, už zapomněli, jak může být i ostří nebezpečné. Tasil jsem, neznělo to jako v akčních filmech, bylo to mnohem tišší a současně jedovatější. Už jsem na něj netlačil, jen jsem mu opřel chladnou ocel o krk. Tam, kde pulsuje tepna. Čepel se ve světle desítek obrazovek studeně leskla, linie kalení hamon oddělovala smrtonosné ostří od zbytku, kterým se ale také dalo zabíjet. Vlastně jsem nevěděl, zda tenhle fenomenální výrobek Japan Steel Works Ltd. má skutečnou linii kalení a není to jen na oko.

„Stalo se něco?“ skoro vzlykl. „Vždyť já vám ty záznamy dám!“

Byl na rozsypání. Uvědomil jsem si, že jsem se zamyslel.

„Dobře. V takovém formátu, abych si to mohl sám prohlédnout. Bez vašeho vybavení,“ ukázal jsem kolem.

„Stačí klasické avičko?“

Nevěděl jsem, co to je, ale snažil se tak urputně, že jsem přikývl.

„Jo, to stačí.“

Schoval jsem meč a pozoroval, jak mu kmitají prsty po klávesnici a střídavě ožívají a zase zhasínají nejrůznější obrazovky.

„Tady to je,“ podal mi po necelých pěti minutách malou hnědou krabičku.

Externí hard disk, došlo mi, co to je. Původně jsem očekával optický disk.

„Policie se o záznamy nezajímala?“

„Policie?“ nechápal mou otázku. „Proč?“

„Předvčerejší střílení se nevyšetřovalo?“

„Jaké střílení?“

Opět začínal být opravdu vyděšený.

„Zapomeňte na to,“ uklidnil jsem ho. „A na mě také.“

Sestoupil jsem z kancelářského patra zpět do hlavní pasáže. Potřeboval jsem si sednout a dát něco k snědku. Potřeboval jsem si sednout? Proč, proboha? Protože se mi chvěly nohy a po zádech mi stékal studený pot. V poslední době nějak často a bezdůvodně. Spolkl jsem hlasitou nadávku a zamířil k McDonaldovi, kterého jsem minul cestou sem. Přitom jsem si se zpožděním uvědomil, že od chvíle, kdy jsem prošel kolem cukrárny s posezením, mě někdo pozoruje. Byl vysoký, vyšší než já, a opíral se o sloup repliky secesní lampy, v ruce držel velkou zmrzlinu.

Je sám? Proč jsem si ho všiml tak pozdě?

Dvojici, která mě sledovala shora, z patra kin, jsem zaregistroval v okamžiku, kdy se podívala mým směrem. Obvykle vycítím, že se na mě někdo pověsí. Obvykle, ale ne vždy. Zastavil jsem se u výkladní skříně se šperky a tvářil se, že si je prohlížím, přitom jsem se pootočil, abych měl výhled k cukrárně. Muž už tam nestál. Nezdál se mi? Nebylo to pravděpodobné, ti dva nahoře stále zírali. Břídilové.

V McDonaldovi jsem si vystál frontu, na plastikový tácek dostal smutnou žemli s plátkem něčeho, co prý bylo maso. Obsluhoval mě vyčouhlý kluk, který toho posledních několik nocí moc nenaspal a v krvi měl něco, díky čemu nebyl až tak docela v tomhle světě.

Udělalo se mi ještě o poznání hůř, současně mě ovládl zuřivý hlad.

„Nebylo by tam někde vzadu skutečné maso?“ zeptal jsem se ho, zatímco markoval cenu na pokladně.

„Ne, tohle roste vzadu ve sklepě v kádinkách, my to odřezáváme a nosíme sem,“ odpověděl, aniž by ke mně vzhlédl, a pořád se sám pro sebe usmíval.

„Dal bych si maso, skutečný maso,“ vložil jsem do hlasutrochudůrazu.

Nebál se, jen odlepil oči od pokladny a zdálo se, že mě poprvé doopravdy vidí.

„Šéf má v lednici něco svýho, sám si vaří, tyhle sračky nejí.“

K sumě svítící na pokladně jsem přidal tisícikorunu.

Podíval se na ni, pokrčil rameny a v úsměvu přeřadil z dvojky na trojku.

„Ale neosmahnu to, do kuchyně mě nepustí. Budete to mít syrové.“

„V to doufám.“

„Majko, prosím, počkej tady, jen obsloužím pána.“

Malá špinavá blondýnka s kroužkem v nose nechápala, o co se jedná, ale poslušně se postavila ke kase.

„Co to bude?“ zeptala se nesmyslně.

„To je v pořádku, hned budu obsloužen,“ věnoval jsem jí důvěryhodně pozitivní pohled.

Její nervozita v mžiku zmizela.

V prvním půlstoletí života jsem takovým jako ona říkal svačinka. Nerad jsem na tu dobu vzpomínal, byly to drsné časy.

Deset sekund jsme stáli mlčky, řeč jejího obličeje byla průhledná jako voda horského potoka.

„Tady to je,“ objevil se kluk a v ruce držel něco zabalené ve voskovaném papíru.

Bylo toho dost.

„Díky,“ řekl jsem a pak se podíval na ni.

„Toho parchanta pošli k čertu, zasloužíš si lepšího. Takového, kterému na tobě bude záležet.“

Kluk se nechápavě podíval na ni, na mě, pak sbalil tisícikorunu, zbylé peníze nasypal do kasy a opět nasadil svůj úsměv číslo dva.

Samozřejmě jsem to nedělal kvůli ní, ale kvůli sobě. Potřeboval jsem zdravé svačinky, ne prožrané syfilidou, drogami a virem HIV. Taková krev nedělá dobře ani mně.

Sedl jsem si ke stolku kousek od schodů do patra, současně jsem měl k dispozici přímočarou únikovou cestu dveřmi. A pokud bych přeskočil pult, zmizel bych rovnou v kuchyni, kde musel být únikový východ.

Rozbalil jsem papír, z kapsy vytáhl nůž a překrojil čtyřistagramovou svíčkovou natřikrát, aby se mi vešla mezi smutnou, unavenou žemli. Vešla se, ale vylepšený hamburger byl tak tlustý, že jsem nedokázal dostatečně otevřít pusu. Znal jsem jednoho z našinců, který zvládl ukousnout člověku hlavu. Tenhle talent jsem ale neměl. Naštěstí.

Vyřešil jsem to tím, že jsem si vyrobil hamburgery dva. Kdysi jsem se při pojídání syrového masa musel skrývat v temnotě, aby mě lidé neoznačili za zrůdu a neukamenovali či neupálili mě. Teď jsem si vysloužil jen pár zvědavých pohledů a to bylo všechno.

Snědl jsem všechno, co jsem měl na tácku, a po krátké pauze částečného bezvědomí, kdy se mé tělo muselo vypořádat s množstvím živin, jsem se cítil o poznání lépe.

Bylo na čase jít dál. Vyšel jsem zpět do pasáže, dva rádoby stíny jsem nikde neviděl. Věděli, kde jsem se usadil, stačilo jim pozorovat východ a nemuseli tudíž zůstat na korzu.

Necítil jsem je po deseti krocích ani po dvaceti. Něco bylo špatně. Nebylo mi úplně dobře, v kapse jsem měl hard disk, jehož obsah jsem si chtěl prohlédnout, netoužil jsem po žádné rvačce. Ne teď, ne s protivníkem, o němž jsem nevěděl prakticky nic. U cedule ukazující směr do úzkého průchodu k toaletám jsem se zastavil, abych se ještě jednou rozhlédl. Stále nikde nebyli. Byl jsem tak znepokojený, že mě ani nepřekvapila tvrdá hlaveň zarytá pod má žebra.

„Půjdete s námi. Potřebujeme si s vámi promluvit.“

Čekal na mě v průchodu, jako by si byl jistý, že půjdu právě tudy. Používal lacinou kolínskou, v průběhu dne už si stačil dát pár panáků. Minimálně dva. Ne moc dobrou whisky a myslivce. Jak to, že jsem se nechal překvapit? Jak to, že jsem ho necítil dříve? Co se to se mnou děje?

„Kam?“ zeptal jsem se, protože se nehýbal.

Přitom jsem otočil hlavu, abych ho zahlédl.

Tuctová tvář čtyřicátníka bojujícího se životosprávou, ale se sebezapřením se udržujícího v akceptovatelné kondici. Až na to pití.

„K toaletám a pak po schodech nahoru,“ odpověděl po pauze o něco uvolněněji.

Došlo mi, že jeho parťák už mě má na mušce.

„Půjdete kousek přede mnou, stálým tempem. Při sebemenším pohybu střílím.“

„Dobře,“ přitakal jsem bez odporu.

Zatím to bylo v pohodě, chtěli se mnou mluvit. Kde ale může být ten druhý? Chodba byla úzká, mohli jsme v protisměru potkat další lidi. Musel být někde nad námi, aby mohl parťáka jistit. Úkosem jsem pohlédl vzhůru a spatřil ho vykukovat z otvoru v lesklé vnitřní fasádě tři metry nad námi. Měl mě jako na střelnici.

Poslušně jsem vykročil přikázaným směrem.

Došli jsme až k úzkým schodům určeným jen pro zaměstnance kanceláří ve vyšších patrech. V téhle víceúčelové budově by člověk, nebo upír, samozřejmě, mohl pozabíjet spoustu lidí a nikdo by si toho dlouhou dobu nevšiml. Stačilo by, aby si k tomu vybral prázdné místnosti. Do jedné takové mě přivedli a dávali si přitom zatracený pozor. Jeden na těsný kontakt za mými zády, druhý couvající přede mnou se stále připravenou pistolí. Malorážnou pistolí, zjevně nechtěl svého druha ohrozit tím, že by mě prostřelil skrz naskrz. To by se mu ale nepovedlo ani s mnohem větším kalibrem. Jsem uvnitř přece jen o něco tužší, a zvlášť v akci, ve střehu.

„Tady počkáme,“ řekl ten za mnou a vzdálil se. Byli opatrní, hodně opatrní, někdo je přede mnou musel varovat. Nebo že by byli prostě takoví už od přírody?

„Buďte v klidu. My proti vám nic nemáme, jen vás předáme lidem, kteří si s vámi chtějí popovídat,“ promluvil milovník whisky a myslivce.

Mluvil slovensky, s nepatrným přízvukem, který jsem nedokázal identifikovat.

Byl jsem v klidu, proč ne.

Mluvčí sáhl po telefonu, pistoli volně svěsil. Ten druhý na mě mířil stále a také sáhl do kapsy.

Vytáhl z ní tlumič.

Nepřemýšlel jsem nad tím, prostě jsem švihl rukou v lokti, zpod pláště vylétl meč a hrot pochvy přetáhl milovníka tichých zbraní přes hrtan. Ne moc, ale stačilo to, aby zavrávoral. Japonci pochvě katany říkají saja nebo tak nějak a dá se použít na spoustu různých způsobů. To už jsem stál u jeho parťáka, levačkou mu chytil pistoli a zablokoval kohout. Než stačil zmáčknout spoušť, uštědřil jsem mu hlavičku na kořen nosu. Jeho parťák se držel za krk, chroptěl s vypoulenýma očima, ale postupně se vzpamatovával. Praštil jsem ho ještě jednou, tentokrát přes prsty, a pak ho kopnul do rozkroku. To stačilo k tomu, aby pustil pistoli i tlumič. Není nad pochvu vyrobenou z kevlaru. Lehčí než dřevo, a pokud se s ní člověk pořádně rozmáchne, dá se s ní přerazit baseballová pálka. Překvapivé a účinné.

Oba už leželi na zemi, z telefonu se ozýval podrážděný hlas.

„Tak sakra, co se děje? Máte ho? Ohlaste se!“

„Nevstávejte,“ doporučil jsem jim.

„Chtěli jsme vás jen postřelit, prý jste hodně nebezpečnej,“ promluvil poprvé milovník tlumičů.

Zvedl jsem jeho nádobíčko a sešrouboval ho dohromady. Tajné služby mají rády tlumiče, zvláště Britové. Odhadoval jsem, že výstřel z téhle sestavy nebude hlasitější než zabečení ovce. Nebo zachrochtání studeného dieselu. Ovci jsem bečet neslyšel už hodně dlouho. Na venkově se loví hůř než ve městě.

„Co chcete dělat?“ zeptali se oba současně.

Z telefonu se stále neslo podrážděné štěkání.

„Budu vás muset zneškodnit,“ odpověděl jsem. „Pokud nebudete moc naříkat, nezabiju vás.“

Některá biblická přísloví mám rád, třeba:Oko za oko, zub za zub.

Majitele tlumiče jsem střelil do nohy a toho druhého do ruky.

K mému i jejich štěstí nenaříkali. Zbavit se těl je v poslední době obtížné a stejně tak vyhnout se obvinění z vraždy. Pokud je nechám žít, sami zachování mého inkognita pomohou. Vzal jsem si revolver i s pouzdrem – bylo opaskové na suchý zip, šlo to snadno. Pistoli s tlumičem jsem schoval do kapsy kabátu.

Oba si drželi své rány, pozorovali mě a vypadali stále vyděšeněji a vyděšeněji. Věděl jsem, čím to je. Lidé většinou páchají násilí s krví napumpovanou adrenalinem, se schopností uvažovat sníženou napětím a vzrušením. Já byl naproti tomu naprosto klidný, a to je znervózňovalo.

„Kdo vás najal?“ zeptal jsem se a prohlédl si jejich peněženky. Oba měli firemní vizitky bezpečnostní agentury Brady Security, k tomu dva občanské průkazy, každý na jiné jméno. Nepředstavovali už úplně legální sortu branže.

Podíval jsem se na milovníka myslivce a namířil na něj hrot meče. Jako povzbuzení to stačilo.

„Představil se jako Filip Hyklav, zaplatil předem. Po vašem předání jsme měli dostat slušnou prémii. Ve vlastním zájmu jsme se ho moc nevyptávali,“ dostal jsem přerývanou odpověď.

Taková rána bolí, ale byl tvrdý. Nemělo cenu vyptávat se dál.

Z telefonů jsem jim vytáhl baterky, hodil je do varné konvice plné vody a pro jistotu ji ještě zapnul. Potom jsem je nechal jejich záležitostem.

Vyšel jsem na chodbu ve chvíli, kdy se na jejím konci objevil velký spěchající muž. Dva, ne, tři, čtyři. První mě uviděl a rozběhl se, současně sahal pod koženou bundu. Možná jsem byl nad věcí až příliš. Ti z Brady Security to sice nezvládli, ale posily se dostavily dřív, než jsem předpokládal.

Netoužil jsem po tom rozdat si to s nimi. Vyhoupl jsem se na zábradlí, přeběhl po něm pár kroků, to už ten první stačil vytáhnout zbraň. Chromem se lesknoucí pistoli. Velkou pistoli. Odrazil jsem se vzhůru, chytil se za okraj schodů směřujících do dalšího patra, přehmátl na zábradlí, vytáhl se a dostal se jim z dohledu i dostřelu. Konstrukci schodiště okamžitě rozezněl dupot běžících mužů. Na další artistický trik jsem se už vykašlal a vyrazil obyčejně po svých stejně jako oni. Tahle budova měla šest pater na výšku a v předposledním krytý most přes ulici do další části nákupního mola. Byl jsem rychlejší než oni a zatím jsem se nezadýchával. Minul jsem kluka s holkou držící se za ruce a pomalu se vlekoucí dolů, starého muže vypadajícího, že zabloudil, vzápětí už jsem stál u protipožárních dveří. Restaurace, tady je myslím restaurace. Opřel jsem se do nich a vklouzl dovnitř.

Přímo do rány trojici pořízků ve špatně padnoucích oblecích. Jeden držel v ruce starý dobrý samopal, vzor 58, druhý pistoli Glock 18 se zásobníkem na třicet jedna nábojů umožňující střelbu v plně automatickém režimu. Studium zbraní jsem nikdy nezanedbával. Třetí měl místo nástroje na zabíjení telefon. V restauraci bylo přítmí, navíc vstup byl od sálu oddělený zástěnou, nikoho jsme tedy neobtěžovali.

„Nedělejte hlouposti a nic se vám nestane,“ řekl ten s telefonem.

Samopal, vojenský glock – věděli, koho loví, nebo aspoň ten, pro koho pracovali, to dobře věděl a chtěl, aby jeho muži disponovali dostatečnou palebnou silou.

„Máme ho, ano,“ promluvil telefonista, aniž by ze mě spustil oči.

Jako by to byl pokyn, dvě zbraně na mě namířili s dokonalou synchronizací.

„Transportní tým už je na cestě,“ prohodil nezávazně, jako bych z toho měl mít radost.

Sáhl do kapsy a vytáhl plynovou injekční stříkačku. Byli připraveni, velmi dobře připraveni. Ustoupil jsem o půl kroku, jako by mě to vystrašilo, hlavně zpozorněly.

Možná ne úplně vystrašený, ale kapku nervózní. Dobře vybraný toxin mě mohl uzemnit mnohem snadněji než zásah z pětačtyřicítky.

„Klídek, jen klídek. To je jen pro jistotu, abys nám tady nevyváděl,“ snažil se velitel trojice.

Svěsil jsem ramena, jako bych rezignoval, palcem posunul něco na stříkačce, netušil jsem, zda je kontaktní, nebo jehlu vystřelí.

Neustoupil jsem kvůli strachu, ale abych ustavil tu pravou vzdálenost.

„Nedělejte to, prosím,“ vztáhl jsem k němu ruku, přitom jsem zamaskoval pohyb druhou, katana vyjela z pochvy a mihla se v dlouhém oblouku, zpětný sek jsem vedl už obouruč. Prvním útokem^1jsem je načal a zabránil jim střílet, druhým dorazil. Hlava a ruka tlumeně dopadly na zem, najednou bylo všude plno krve.

Můj čas běžel rychleji, než se mi hodilo. Transportní tým byl na cestě, každou chvíli se mohl objevit nějaký host.

Než jsem stačil očistit čepel, objevil se přede mnou manželský pár.

„Nechoďte sem, prosím,“ požádal jsem zdvořile. „Je tu člověk, kterému se udělalo nevolno, a ehm, znečistil to tady. Jdu pro lékaře.“

S tím jsem se protáhl kolem nich a prošel restauračním sálem k hlavním dveřím. Jek zazněl současně s jejich klapnutím.

Dolů jsem musel výtahem. K dispozici byly dva a oba právě jely vzhůru, na můj vkus až příliš synchronizovaně.

Sáhl jsem po pistoli. Štěstí přeje připraveným. No, tohle rčení se sem asi nehodilo. Výtahy přijely na desetinu sekundy přesně, dveře se otevřely, z jednoho se vynořilo pět a z druhého šest mužů. Všichni oblečení v civilu, ale stejně na nich vypadal jako uniforma.

Glyhenové.

Zahájil jsem palbu v automatickém režimu. Pistole štěkala krátké dávky, nábojnice plavnými oblouky dopadaly na dlažbu, kulky cupovaly těla a plechové stěny výtahu. Tři šli k zemi, dva se udrželi na nohou, ale to bylo všechno. Zbytek pokračoval dál. Posledním nábojem jsem trefil úsilím zdeformovanou tvář, kulka roztříštila čelist, to ho však nezastavilo.

Vytrvalí a hodně odolní glyhenové.

První z nich vystřelil, sekl jsem z pohybu a olízl jejich formaci jako rotující kulečníková koule, pak jsem hned zaútočil na dalšího. V reakci na můj útok se rozvinuli do vějíře, musel jsem mezi ně, jinak by mě otrávili olovem. Pod žebra jsem dostal kulku, svět se zpomalil, Visio in Extremis naskočilo.

Tři kulky letěly mým směrem, ale jen přibližně. Nestály za námahu. Sekl jsem v tempu, zasáhl jen hrotem, potom přitáhl ruce k tělu a napomohl rotaci odpichem ze špiček. Ve správné chvíli jsem ruce odlepil od těla, zasadil ránu přes záda a proťal páteř.

Další rozmazané kulky, jedna mířila někam na mou hruď.

Abych získal rovnováhu, jednou rukou jsem pustil jílec, odrazil se a kopem ze strany zasáhl dalšího glyhena do hlavy. Nedobrovolně pokračoval rozevlátým saltem, já v poslední chvíli zaregistroval záblesk za sebou. Se setrvačností vlastního těla není možné udělat nic ani během Visio in Extremis. Instinktivně jsem švihl rukou za sebe a se štěstím jsem širokou čepel částečně srazil stranou. Nezaťala se hluboko do masa, ale pouze mě ořízla. Na ruce i na zádech.

Získaný čas mi umožnil otočit se, svět opět zrychloval, uvědomoval jsem si, že v průběhu dvou tří sekund jsem spotřeboval většinu svých zásob energie. Glyhen už se opět rozmachoval sekáčem. Byl rychlý, nelidsky rychlý. Ale nacházel jsem se v lepší poloze a tentokrát mu rychlost nestačila, čepel katany prošla pod jeho paží a zaťala se mu hluboko do hrudníku. Zabral jsem oběma rukama, jednou jsem potáhl, druhou použil jako opěrný bod páky, čepel se zařízla ještě hlouběji a dostala se až k srdci. Zhroutil se a málem mi vytrhl meč z rukou. Rozhlédl jsem se, pot mě pálil v očích, vzduch hvízdal v krku, jak jsem se snažil napumpovat ho do plic co největší množství.

Na nohou se držel už jen jediný glyhen. Nebylo mu to ale nic platné, protože mu chyběly obě ruce, usekl jsem mu je v zápěstí. Vůbec jsem si nepamatoval kdy. To se při opravdu hlubokém vidění před smrtí někdy stává – člověk si prostě některé věci nepamatuje.

Otřel jsem katanu, schoval ji, vytáhl z výtahu dva mrtvé, nastoupil a zmáčkl tlačítko do přízemí. Znovu jsem protivníky podcenil, léčka byla dobře a velkoryse naplánovaná i provedená. Měl jsem vlastně štěstí.

Bez výstrahy mě přemohl záchvat třesavky, musel jsem se opřít o stěnu, abych se udržel zpříma. Ještě že tu nebyly žádné mouchy. Stačilo by, aby mi jedna sedla na rameno, a zhroutil bych se. Při brzdění výtahu mě napadlo, že jsem možná měl sjet do prvního patra, zamíchat se mezi lidi a pak po schodech odejít. Nepříjemný pocit mě opustil, až když jsem spatřil zástup netečných korzujících lidí. O krvavé řeži o několik desítek metrů výš neměli ponětí.

První člověk, který mě spatřil, odvrátil zrak. Buď jsem byl bledý jako – jako upír, nebo zamazaný krví. Ustoupil jsem k právě stavěnému reklamnímu poutači, kde jsem nebyl tolik na očích. Sundám si nejhůře poznamenaný kabát a meč do něj zabalím, to bude muset stačit, rozhodl jsem se. Až teď se dostavila úleva, že jsem doopravdy vyvázl. Bylo to jen o fous.

Dělníkovi lepícímu další část billboardu odpadl čtverec polystyrenu. Byl jsem tak unavený, že mi ani nestálo za to uhnout. Ale nebyl to polystyren, byla to síť. Stačil dotek a přilepila se na mě, najednou se rozvinula až překvapivě rychle. Vystartoval jsem, závaží způsobila, že se mi málem zamotaly nohy, ale zvládl jsem to. Ne však tu další síť, těžší a větší. Další chlap v pracovní kombinéze, který ještě před okamžikem něco míchal v kbelíku, na mě pohotově vychrstl celý jeho obsah. Stačil jsem jen přivřít oči, otevřít už jsem je nedokázal. Lepidlo.

„Sem,“ zaslechl jsem.

Někdo mi strčil do zad, oslepený jsem přepadl přes překážku, přitom se praštil do hlavy. Pak už jsem slyšel jen zaklapnutí víka a syčení uvolňujícího se plynu.

Omamného plynu.

Probudil jsem se zavěšený za zápěstí, špičky vlastních nohou jsem spatřil vznášet se deset centimetrů nad zemí. Klidně to mohlo být tisíc kilometrů. Deset tisíc, sto tisíc, milion. Obrátil jsem pohled vzhůru. Kovové náramky zařezávající se mi do masa vypadaly robustně a kvalitně zároveň, žádné staré rezavé železo. Řetěz byl tak silný, že původně sloužil k poutání lodí. Věděli, koho chytili, a dokázali si představit, jakou sílu je schopen vyvinout, když je opravdu třeba. Dlouhé minuty jsem si řetěz prohlížel a snažil se z mysli vytěsnit stupňující se bolest. Skoro bych řekl, že mě přecenili.

Při pokusu zahlédnout ukotvení pout jsem se pohnul a ocel řetězu zazvonila. Jako by to byl signál, otevřely se dveře a dovnitř vstoupil plešatý tlouštík, metr sedmdesát i s podpatky, v džínách nařasených kolem pasu, v ruce krabičku připomínající zmutovaný televizní ovladač. Doprovázel ho štíhlý mladík v černém. Našinec, poznal jsem okamžitě. Mladý našinec. I v přítmí mého vězení měl nasazené tmavé brýle.

„Tak ses nám probudil,“ zahlaholil žoviálně tlouštík.

Přistoupil ke mně, namířil na mě krabičku a začal ji studovat.

„Teplota o stupeň vyšší, než je váš standard, tonus svalů naopak nižší, tep srdce rychlejší,“ mumlal si sám pro sebe.

Váš standard? Co tím myslel? Něco jako upírský standard?

Pak do mě přístrojem šťouchl, ucítil jsem sotva znatelné bodnutí. Odběr vzorků? To mě znepokojilo. Můj druh není zrovna nakloněn vědeckému zkoumání.

„Mírná obdoba alergické reakce, ale jinak je v pořádku. Můžete oznámit šéfovi, že je mu vězeň k dispozici.“

„Ty mi nebudeš nic přikazovat,“ zasyčel na něho upír.

S překvapením jsem si uvědomil, že už nejsem zalitý lepidlem, vlastně na mně žádné nezbylo, jen na oděvu mi ulpívaly zbytky šedého prachu. Skoro všude.

„Použili jsme látku, u které působením jedné konkrétní vlnové délky dojde k depolymerační reakci. Umývat vás by nebyla žádná sranda,“ vyložil si tlouštík správně mé zkoumání.

„Můj zlepšovák. Mohl bych si to nechat patentovat.“

„Dost to bolí, nemohli byste mě spustit níž? Pro začátek,“ navrhl jsem.

„Na snášení bolesti jste víc než dobře vybaven,“ zazubil se tlouštík.

Pozoroval mě stejným způsobem jako vědci pokusná zvířata v naučných filmech, které jsem sledoval, abych alespoň částečně chápal rychle se měnící svět.

Jeden řezák mu v úsměvu chyběl, nahradil ho zlatem. Zvláštní. Dnes už existují bílé falešné zuby k nerozeznání od pravých.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Visio In Extremis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.