MYSTERY FILM

Ostrava 2016

Arnošt Vašíček: ZTRACENÁ BRÁNA

Mystery Film, Ostrava 2016, první vydání

Copyright ©Arnošt Vašíček

Veškerá práva vyhrazena (All rights reserved)

Tato kniha ani jakákoliv její část nesmí být publikováná, kopírována,

elektronicky ani jiným způsobem šířena bez výslovného povolení.

Vydal: Arnošt Vašíček - Mystery Film, Mánesova 20, Ostrava 2

Obálka, grafická úprava a sazba Josef Liďák

Mystery Film

Ostrava 2016

ISBN 978- 80-87730-41-6

Kam vedou zamčené dveře, plné pavučin, které se nikdy

neotvírají? Co je za oprýskanými zdmi? Jiný svět s

nepochopitelnými zákony?

Franz Kafka

Nahá mladá žena se otřásla zimou. A možná se jí zmocnil strach!

Věděla, co přijde, ale přesto se cítila nejistě. Rozhodla se správně? Opravdu se chce podrobit zasvěcení? Těšilo ji, že získala důvěru Vědoucích, ale zároveň měla obavy. Zvládne svůj úkol? Dokáže vykonat vše, co se od ní čeká? Zaslouží si být jednou z těch, kteří odhalili Tajemství?

Obřadník po jejím levém boku pozvedl ruku tak, aby do ní mohla vložit svou dlaň. Pomalu ji vedl dál do útrob starobylé oválné síně. Žebra stropní klenby se sbíhala uprostřed do podoby osmicípé hvězdy. Prostor pod ní ozařovaly vysoké svíce, rozestavěné na kamenné podlaze. V mihotavém světle plamenů se pohybovalo několik postav. Všechny halily až po zem dlouhé, indigem zbarvené pláště s kapucemi. Obličeje kryly masky, zhotovené stejně jako rukavice z látky v šedomodrém odstínu pleti hinduistických bohů. Na krku každého z přítomných visela dlouhá žlutá šerpa.

Rituální oděv pro Adeptku čekal na malém stolku. Vedle složených šatů ležela dýka s dlouhou čepelí.

Ženu zamrazilo. Nečekala, že iniciace bude spojena s prolitím krve.

S prolitím její krve!

Ticho přerušil táhlý tón. Posvátná slabika óm se nesla sklepením. Základní zvuk, z něhož podle tradic pochází celý svět, se odrážel od holých stěn, vibroval vzduchem a slaďoval jejich mysl s Absolutnem.

Mistr nezpíval. Zvedl plášť ze stolku a pomohl ženě s oblečením. Jak se k němu otočila zády, všiml se, že u konce páteře, těsně nad přitažlivým pevným zadkem má vytetovaný malý znak. Věděl, co znamená a překvapilo ho to.

Počkal, až si Adeptka nasadí masku a rukavice, přehodil ji přes krk šerpu a lehce, jakoby bezděčně, si přejel prsty po čele. Jsem ten, kdo ví.

Rozuměla tomu vzkazu a na okamžik si sáhla na ucho. Slyším.

„Hé“ pronesl Mistr obřadně. „Ad Oriente,“ odpověděla. „Fós,“ ukončil dialog.

Věděla, že celá věta znamená Světlo přichází z Východu a že ve formě Hó ab Oriente fós ji použil hrabě Cagliostro v jedné ze svých knih.

Podali si pravice. Dlaněmi na sebe, palec a ukazovaček objal palec toho druhého. Na sevřené palce, obrácené nahoru, položili oba dlaně svých levých rukou na znamení, že toto podání rukou má být zatajeno.

Mistr sáhl po dýce.

Adeptka strnula. Napjatě čekala, co přijde. Viděla, jak převrátil dýku špičkou dolů, z konce masivní střenky odšrouboval kovový uzávěr a vyklepal na dlaň malý kousek horského křišťálu. Neměla kdy postřehnout jeho tvar, dostala pokyn, aby se přidala k ostatním.

Všichni se seřadili do kruhu okolo podivného předmětu.

Nikdy neviděla nic podobného. To záhadné cosi bylo asi jeden metr vysoké. Tři široké nohy nesly zřejmě dutý, bohatě zdobený, válcovitý trup, který se v několika místech zužoval a opět rozšiřoval. Na vrcholu se týčila nízká věžička. Pokud šlo o nádobu, nebylo jasné, proč je tak členitá. Byl to nějaký přístroj? Nebo ta divná věc nahrazovala oltář?

Posvátné óm znovu ovládlo prostor.

Mistr odložil dýku. Zvedl křišťál do výše očí.

Teprve teď si všimla, jak je jedinečně vybroušen. Tvarem připomínal vadžru, hromoklín, bájnou zbraň boha Indry.

Netušila, k čemu tento zdroj skryté energie slouží. Dokud nebyla plně zasvěcena, nesměla vědět nic o cestě, kterou se chystali nastoupit.

Mistr přešel k oltáři. Opatrně zasunul vadžru do věžičky na jeho vrcholu. Vzepjal ruce. Pronesl pár nesrozumitelných slov. Zpěv zesílil. Podmanivá síla óm je přiváděla k extázi. Mistr zopakoval první část magické formule a pokračoval. Z křišťálu se začalo linout slabé světlo. Mistr téměř křičel.

Prastarý zvuk óm burácel sklepením. Z vadžry vyšlehl pronikavý záblesk. A v ten okamžik se to stalo!

Očima ani sluchem, žádným z lidských smyslů, nezaznamenali sebemenší změnu. Nepostřehli vůbec nic. Vše zůstávalo při starém. Zářící křišťál na oltáři odrážel plamínky svíček. Ve vzduchu čpěl kouř a pach roztaveného vosku. Magická Praha nad jejich hlavami dál pokojně nabízela svá kouzla i prokletí, ale kdesi v jejím podzemí, někde blízko nich, skoro na dosah ruky, se cosi hnulo.

Netušili, co způsobili, a neměli ani zdání, jak to zastavit. A přitom jim i městu zbývalo tak málo času k záchraně.

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

1.

Ze tmy se ozval podivný zvuk. Temný a děsivý.

Kruml zvedl hlavu. Napjatě naslouchal.

Všechno to skřípění, vrzání a práskání, obvyklý koncert podzemního labyrintu, dobře znal. Ale tohle bylo jiné. Trvalo pár sekund, než našel správný výraz.

Bylo to živé!

Nacházel se přímo pod rotundou svatého Kříže. Do této části chodeb pod Starým Městem skoro nikdo nechodil. Tak co ten neznámý zvuk vyvolalo? Stál nehybně a snažil se tu hádanku rozluštit.

Jedna z lamp začala pohasínat.

Kruml měl v batohu náhradní baterie, ale i tak se rozhodl práci rychle dokončit. Otočil se ke kamenné stěně. Ve výši očí byl vyrytý jakýsi symbol. Nikdy dřív si ho nevšiml. Možná nějaký nedávný otřes shodil ze zdi nános letité špíny a odhalil špatně zřetelné obrysy.

Kruml očistil rytinu od prachu a několikrát ji vyfotil. Přesunul se stranou, aby pořídil pár snímků zboku. Zmáčkl spoušť.

Blesk pročísl černotu hluboko do chodby.

Čemusi tam vzadu se to nelíbilo.

Záhadný zvuk se ozval znovu. Zněl stejně výhrůžně a rozhodně blíž. Pohybuje se?

Kruml si byl jistý, že ta zvláštní směsice skřeku šílence a zavrčení zvířete přišla z vedlejší větve, která ústila do hlavní chodby jen pár metrů od něj. Sevřel v ruce velkou kovovou svítilnu. Opatrně vykročil. Těsně před spojením chodeb zůstal stát. Vzrušeně oddechoval. Snažil se uhádnout, kdo asi se skrývá za rohem. Náhle udělal prudký pohyb vpřed, zároveň se otočil a proud světla jako pistoli namířil do prostoru, odkud zvuk přišel.

„Je tady někdo?“

Prahu rychle pohlcoval soumrak. Mlha houstla. Zvedala se od hladiny Vltavy. Záhy se převalila přes nábřeží a bezostyšně se drala do sousedních ulic.

V prvním patře jednoho z domů poblíž rotundy svatého Kříže se otevřelo okno. Ven do dvora vyhlédla buclatá ženská tvář.

„Lukášku, pojď už domů.“

Sotva šestiletý chlapec zrovna nakopl míč do výše. Jak se podíval po matce, nestačil zachytit jeho návrat. Míč spadl na dláždění, párkrát poskočil, odrazil se k otevřeným dveřím a skutálel do sklepa.

Lukáš se rozběhl za ním. Tma tam dole ho zastavila. Ohlídl se k oknu, ale to už bylo zavřené. Na vypínač nedosáhl. Stál na prahu a nerozhodně zíral do černé hlubiny pod sebou. Cítil, že není čas na statečnost. Vrátí se domů.

Míč se pomalu přikutálel zpátky k poslednímu schodu. Zastavil se uprostřed malého ostrůvku světla dopadajícího shora. Ležel a čekal.

To rozhodlo.

Chlapec seběhl dolů. Popadl svou kořist a chtěl rychle zpátky. V tom mu došlo, že to byla past. Pár metrů od něj kdosi stál. Slyšel jeho těžký přerývaný dech. Zahlédl svit očí.

Pokud to oči byly!

Ztuhnul strachem. Míč mu vypadl z ruky. Cosi děsivého vystoupilo ze tmy a pomalu se blížilo. Lukáš ucítil příšerný zápach. A pak to dorazilo až k němu. Vykřiknout nedokázal.

2.

O hodinu později se Josef Putna vrátil domů. Cítil se unavený. Sundal si kabát, setřásl z něj prach a pověsil ho na skobu zatlučenou do vnitřní strany vchodových dveří. Pravý rukáv hyzdilo pár malých rudých skvrn. Přejel po nich rukou. Zaschlé a vpité hluboko do látky setrvaly na svých pozicích. Nechal je být. Přesunul se do jediné obytné místnosti svého temného sklepního bytu s malými okénky těsně pod stropem. Vešla se sem jen postel s ušmudlanou dekou a pár kusů starého oprýskaného nábytku. Stěny zdobilo několik svatých obrázků. Na poličce vedle porcelánové sošky Panny Marie ležely ohmatané náboženské knížky.

Putna otevřel křídlové dveře velké černé skříně. Na její zadní části visel kříž. Dřevěná příčka pod ním nahrazovala oltář. Rozpraskaný povrch pokrýval pruh zašlé bílé látky. Po stranách stály vysoké voskové svíce.

Putna je zapálil, poklekl a začal se modlit. Dlouho a vytrvale. Pak vstal, nechal domácí kapli připravenou k modlitbě před spaním, otevřel láhev piva, zapnul televizi a usadil se do křesla.

Obrazovku rozjasnil úsměv půvabné moderátorky. „Vítám vás u dalšího pokračování diskusního cyklu Věda v rozpacích.“

Na tenhle pořad by se Putna nedíval ani ve věznici, a že jim bachaři nedávali zrovna na výběr. Chystal se přeladit na jinou stanici - stále si na tu možnost svobodné volby nemohl zvyknout - ale další věta moderátorky ho udržela v křesle.

„Dnešní tématem je záhadná smrt svaté Ludmily. Naše pozvání přijali inženýrka Ivana Ormová z Útvaru kryptologie, ředitel Ústavu historických bádání profesor Kamil Bauer a znalec náboženských symbolů, tajných společností a sekt doktor Michal Runa.“

Otočila se k nejstaršímu z hostů: „Pane profesore, vy jste dlouho váhal, zda se naší debaty zúčastníte. Můžete nám prozradit, proč?“

„Především proto, že v Ludmilině smrti nevidím žádnou záhadu.“ Bauer se pokusil o úsměv. „Nic, s čím by si věda opravdu nedokázala poradit.“

„Vaší kolegové se ovšem dohadují hned o několika neobjasněných okolnostech. Kněžna Ludmila byla zavražděna v půlce září roku 921. Nevíme ale proč.“

„Nechala ji zabít její snacha Drahomíra, aby získala veškerou moc.“

„Někteří vědci o tom pochybují. Vrahové pocházeli z nějaké cizí země. Ludmilu uškrtili pruhem látky. To bylo tehdy velmi neobvyklé,“ shrnula rychle nejpodezřelejší okolnosti.

„Nechtěli prolít ani kapku její krve, aby se nestala mučednici,“ oponoval Bauer.

„Inženýrka Ormová nabízí jinou teorii.“

Ormová nervózně poposedla. „Já vím, že to bude znít šíleně, ale ten zvláštní způsob usmrcení i řada dalších okolnosti, to všechno velmi připomíná rituál uctívačů hinduistické bohyně Káli.“

„To snad nemyslíte vážně?“ Profesor Bauer se nedokázal rozhodnout, zda se má smát nebo vztekat. „Uvědomujete si, že mluvíme o první české kněžně, o první ženě v našich dějinách, kterou spolehlivě známé jménem, o naší první světici?“

Moderátorka rychle přehodila výhybku: „Náboženské obřady jsou vaše parketa, pane doktore.“

„Jistě,“ Runa si chvílí srovnával myšlenky. „Inženýrka Ormová má zřejmě na mysli vražednou sektu Thugů, která v Indii údajně zabila až dva milióny lidí. První písemné zprávy o ní pocházejí z 13. století.“

„Takže dávno po smrti Ludmily,“ vpadl mu do řeči Bauer.

Runu tím nezaskočil.

„Vzhledem k tomu, že Thugové svůj původ odvozovali od prvotních sedmi muslimských kmenů, nelze vyloučit, že jejich řádění vypuklo už o pár set let dříve.“

„Můžete nám popsat rituály této sekty?“ Moderátorka se na Runu tázavě podívala. „Mohly, alespoň vzdáleně, připomínat okolnosti, za kterých zemřela kněžna Ludmila?“

Runa rychle vzpomínal na vše, co o těchto indických komandech smrti věděl. Thugové poté, co opustili islám, začali sloužit bohyni zkázy. Záhadná a krvežíznivá Kálí podle pověsti kdysi bojovala s mocným démonem Raktabijiou, který chtěl ovládnout svět. Pokoušela se jej zabít mečem, ale z každé kapky démonovy krve se vždy zrodila další nestvůra. Tehdy prý bohyně stvořila dva muže a každému dala rumal, žlutý šátek, aby jim Raktabiju uškrtili. Pak jim šátky ponechala s tím, ať zabíjejí ty, kdo nejsou jejich krve. Ti dva prý byli první zasvěcenci. Od těch dob thugové přinášeli svému idolu nesčetné lidské oběti. A všechny spolehlivě okradli. Název thug ostatně vznikl z hindského slova thag - zloděj. Vraždící řemeslo se dědilo z otce na syna. Početnou armádu thugů rozprášili Angličané až v první polovině 19. století, ale proslýchalo se, že její následníci občas udeří i dnes.

Runa si uvědomil, že všichni čekají na jeho odpověď.

„Thugové neútočili odněkud z úkrytu. Obvykle se s obětí seznámili, ujišťovali ji o svém přátelství, nabídli ochranu nebo pohostinství.“

„Ludmilini vrazi postupovali podobně. Na hrádek Tetín se dostali bez potíží. Kněžna jim dokonce připomněla, že je zahrnovala stejnou péčí jako své syny. Musela tedy oba dobře a zřejmě již dlouho znát.“

Moderátorka gestem ruky zastavila Ormovou a vybídla Runu, ať dokončí svou řeč.

„Vraždili výhradně v noci.“ K další větě nedostal příležitost.

„Jako v případě Ludmily. Zemřela o první noční vigilii,“ triumfovala Ormová.

Runa nevědomky hnal dál vodu na její mlýn.

„Oběť uškrtili žlutým šátkem. Pak obětovali cukr a obřadními krumpáči vykopali mělký hrob. Tělo uložili přímo do holé země.“

„Stejně tak skončila Ludmila. Byla zahrabána u hradeb Tetína. Proč ji služebnictvo nezhotovilo alespoň jednoduchou rakev?“

„Protože se to tak tehdy dělalo,“ vyštěkl Bauer. „Prostý lid se pohřbíval rovnou do země až do 15. století.“

„Ale Ludmila byla jednou z nejvýše postavených osob v knížectví. Zasloužila si honosný pohřeb,“ uzemnil ho Runa.

Bauer polkl nasucho. „To nepopírám. Ten spěšný úklid těla byl podivný, ale jinak to všechno jsou jen báchorky, ničím nepodložené spekulace.“ Střelil očima po Ormové. „Jak jste na takový nesmysl přišla?“

„Jsem kryptoložka...“

Bauer se neubránil arogantnímu úšklebku. „No právě.“ Ormová útok ignorovala. „Takže jsem nemohla přehlédnout některé jinotaje.“ „Jaké jinotaje?“

„Například ve jménech Ludmiliných vrahů. Jeden z nich byl Thuna, druhý Gomon. Spojením prvních písmen těchto jmen dostaneme slovo thug, tedy název příslušníka vražedné sekty. Je to jen náhoda?“

Bauer nevěřícně zvedl oči v sloup. „Vážená, já se jmenuji Kamil Bauer. Ká Bé. Takže podle vaší logiky bych měl mít něco společného třeba s Komerční bankou nebo s karlovarskou becherovkou?“

„Chci jen podotknout, že podobné náznaky nebyly zas tak neobvyklé,“ hlesl skoro neslyšně Runa. „O čem se nesmělo mluvit, bylo zašifrováno. Už v bibli a v starých kronikách jsou jména některých osob nebo názvy míst občas ukryté pod zástupným označením.“

„Například?“ vyzvala ho moderátorka.

„Podle pověsti Prahu založila kněžna Libuše. Kronikáři tím jménem možná jen zdůrazňovali, že šlo o jasnovidku, o vědmu. Když totiž původní podobu jména Lybis přečteme pozpátku, dostaneme Sibyl, tedy Sibyla.“

Bauera se zmocňoval sílící pocit totálního zmaru. K čemu se to zase nechal přemluvit? Bezmocně rozhodil rukama.

„I kdyby se k nám na počátku 10. století nějakým řízením osudu zatoulala skupinka thugů, jistě by na cestách našli dost bohatých obětí. Proč by měli vraždit zrovna starou opuštěnou ženu, která celé dny trávila na modlitbách?“

„Možná právě proto,“ prohlásila Ormová. „Ludmila před svým pokřtěním horlivě přinášela oběti jakýmsi cizím božstvům. Nechala zhotovit modlu nazývanou Krosina. Jan Kollar v tom rozpoznával překroucené jméno hinduistického boha Krišny.“

„Krosina, pokud vím, měla ženskou podobu,“ připomenul Bauer a rozhodl se Ormovou popravit smrtící dávkou ironie. „Nemohla to být nakonec samotná Káli?“ zeptal se jízlivě. „Neuctívala Ludmila zrovna tuto děsivou bohyni?“

Salva profesorových vražedných otázek spolehlivě minula cíl.

„Vyloučit se to nedá,“ připustila Ormová. „Každopádně Ludmila svou původní víru opustila a nechala se pokřtít.

Možná právě za to měla být potrestána. Thugové přece zabíjeli jen ty, kteří nebyli z jejich krve.“

Josef Putna cítil, jak se mu prudce zvedl tlak. Ta kryptologická kráva mu hnula žlučí. Vymrštil se z křesla, vypnul televizi, na poličce našel tužku a do umolousaného notýsku si cosi poznamenal.

3.

Hlášení o vraždě v ulici Karoliny Světlé zastihlo pražskou mordpartu v baru U Fizlárny. Její šéf, policejní rada Václav Bervida stál u stolu a vedl uvítací řeč.

„Většina z vás už naše nové posily zná,“ pootočil se k vedle sedícímu detektivovi. „Komisař Sumara a inspektorka Šímová nastoupili už před pár týdny. Dobu hájení nevedeme, ale i tak, nenechte je ve štychu, kdyby něco potřebovali. Postarejte se, ať se jim u nás dobře dejchá.“ Pozvedl plnou sklenku. „Vítejte do party.“

Přiťukl si se Sumarou a symbolicky na dálku i se Šímovou, která stála u baru. „A vy jim, pacholci, ukažte, že postup mezi elitu není zrovna laciný,“ zavelel lidem u stolu.

„Šéfe, teda to je nejrozumnější rozkaz, co jsem kdy od tebe slyšel,“ zasmál se kdosi.

Sklo zazvonilo.

Komisař Jarema se zvedl ze židle a zamířil k Šímové. „Co kdybychom se za chvíli vytratili? Posedíme, pokecáme, zavzpomínáme na staré dobré časy?“

„Kdo říkal, že byly dobré?“ odsekla.

Jarema se rozpačitě usmál: „Ještě pořád mi ten úlet nemůžeš zapomenout?“

„Já zapomněla už dávno. I na tebe.“

Šímová si všimla, že Bervida přiložil k uchu mobil, přijal hovor a hned nato začal cosi vysvětlovat Sumarovi.

„Tomu nevěřím,“ prohlásil Jarema, „něco jsme přece spolu prožili.“ Snažil se ji uhranout pohledem.

Za těch pár roků, co se neviděli, se skoro nezměnila. I po třicítce měla stále štíhlou postavu. Drobný obličej s lehce pihovatým nosíkem a výraznýma kočičíma očima nabízel zvláštní směsici oduševnělé krásy a primitivní živočišnosti, jen místo dlouhých zrzavých loken ho teď lemoval skoro chlapecký sestřih platinově zbarvených vlasů. Na prvý pohled vypadala křehká a zranitelná, ale Jarema už věděl, že dovede být pořádně ostrá a divoká.

Šímová byla stále zatraceně přitažlivá mrcha!

„Dal bych si říct i dneska,“ omylem vyslovil nahlas, co ho ovládalo.

„S každou, co jde okolo, že?“

„Nepřeháněj.“ K další přestřelce nedostal šanci.

Sumara dorazil k baru a hodil ručník do ringu:“Odcházíme.“

Šímová se neptala proč.

Účet nechali otevřený a společně opustili bar.

Po pár minutách kvapné chůze dorazili k domu s dokořán otevřenými vraty. Prošli dvorem a po starých ošlapaných schodech sestoupili do sklepa.

Spoře osvětlená chodba se táhla na obě strany. Na jejím levém okraji ležel míč. Kousek za ním se rýsovaly špatně rozpoznatelné otisky. Vypadaly jako rozmazané stopy bosých nohou. Vpravo se pohybovali technici z výjezdovky a před dveřmi do jedné ze sklepních kójí soudní lékař ohledával mrtvé tělo.

„Víme už, kdo to je?“ zeptal se Sumara, když dorazili blíž.

„Jmenoval se Bergstein. Bydlel tady v domě.“ Doktor se postavil a odkryl jim výhled na starého hubeného muže s očima vytřeštěnýma hrůzou. Jeho tvář, krk i hřbet rukou pokrývaly dlouhé, hluboké škrábance zalité krví.

„Kdy asi zemřel?“ „Mezi 19.15 až 19.25.“ Sumara udiveně zvedl obočí.

„Když ho pán domovník našel, ještě dýchal,“ vysvětlil doktor.

„Ale už to měl spočtený, nemohl jsem nic dělat,“ ozval se malý podsaditý muž na samém konci chodby.

Šímová vyrazila za ním. „Řekl vám něco?“

Domovník to popřel zavrtěním hlavy. „Jen sípal. Nebylo mu rozumět.“

„Nikoho jiného jste tu neviděl?“

„Ne. Ale je to divný.“

„Proč?“

„Venkovní vrata byla zamčená. Nikdo cizí se nemohl dostat dovnitř.“

Sumara zavětřil stopu. „Byl Bergstein s někým v domě na ostří nože?“

„S nikým se tu nestýkal. Pracoval doma dlouho do noci nebo vysedával v hospodě naproti.“ „Co dneska?“

„Cítíte, ne? Táhne z něj na sto honů.“

Domovník musel mít nos ohaře. Sumara vnímal jen zápach plísně a zatuchlé špíny.

„Půjdu se poptat, s kým seděl u stolu,“ navrhla Šímová. „Třeba neodešel domů sám.“

Sumara nakrabatil čelo: „Myslíš, že vrah mu sebral klíče a vrata za sebou zamkl?“

Doktor přistřihl téhle úvaze křídla: „Klíče má v kapse. Tedy pokud nějaký nechybí.“

„Stejně tam zajdu,“ trvala na svém Šímová.

Sumara se obrátil k domovníkovi.

„Bydlel sám?“

„Jo, a pokud vím, neměl ani žádnou rodinu.“

Sumara se rozhlédl. Všechny sklepní kóje byly zavřené. „Nevíte, co tu dělal tak na večer?“

„Možná se chtěl ještě napít. Vzít si domů flašku. Má plný sklep slivovice.“

„A vy?“

„Co já?“

„No, co jste tu dělal vy?“

Poplach opustil Kovářskou uličku a přestěhoval se do domovníkovy tváře.

„Nic. Co by?“ Tlouštík se snažil srovnat dech. „Otevřel jsem okno v kuchyni, abych si zakouřil, a všim si, že dveře do sklepa jsou dokořán. Dole ale byla tma. Říkal jsem si, že zase někdo zapomněl zamknout. Tak jsem to šel napravit.“

„Shora od dveří jste ale Bergsteina nemohl vidět,“ poznamenala tiše Šímová.

„Slyšel jsem nějaké vzdechy a sténání. Tak jsem se šel mrknout dolů.“

„Co pak?“

„Viděl jsem, že s Bergsteinem je zle. Utíkal jsem pro mobil a zavolal sanitku.“

Šímová si uvědomila, co to znamená. „Takže je možné, že útočník se tu někde schoval a utekl teprve, až když jste odešel.“

„Možná jo. Ani mě nenapadlo se rozhlížet. Běžel jsem pro pomoc.“ Najednou si nebyl jistý, zda se zachoval správně. „A stejně by ten parchant neměl kam zdrhnout, když domovní vrata byla zamčená.“

„Určitě?“ Ubezpečil se Sumara.

„Musel jsem je otevřít, aby se záchranka dostala dovnitř.“ „Dobře. Potřebuji seznam nájemníků. A sežeňte klíče od všech sklepů.“

Sumara propustil domovníka a otočil se k doktorovi: „Víš už, jak zemřel?“

„Prozatím ne.“ „Co ty rány?“

„Netuším, co je způsobilo. Možná nějaký nástroj s kovovými hroty, nebo velké, ostré drápy.“

Šímovou ta možnost překvapila. „Mohlo ho napadnout nějaké zvíře?“

Sumara se ušklíbl: „A to pak za sebou zamklo vrata?“

Kdesi na druhé straně chodby se cosi pohnulo.

„Nebo je stále někde tady.“

Šímová netušila, jak je ve svém odhadu blízko.

4.

Runa vyšel z budovy televize. Zůstal stát na venkovním schodišti. Se zavřenýma očima se nechal hýčkat přílivem chladného nočního vzduchu.

„Díky za pomoc.“

Otočil se po hlase. Těsně u něj stála Ivana Ormová. „Nepotřebovala jste ji.“

„Ale ano. Bez vaší podpory by mě pán profesor rozcupoval.“

Runa se nechtěl ujmout role ďáblova advokáta. „Já přece neřekl, že máte pravdu. Mně ta vaše hypotéza taky připadá pořádně přitažená za vlasy.“

Ormová se mu vpila do očí. „Nemůžete, ovšem popřít, že některé okolnosti Ludmiliny vraždy jsou podivné.“

„To ano,“ připustil Runa. Cítil se nejistě, když ho její pohled propaloval. Pod tímhle žhavým přílivem by záhy přiznal, že v tom jel taky.

„Co to rozebrat někde u sklenky?“ navrhla. „Slíbila jsem sice sestře, že se brzy vrátím, ale snad mi odpustí, že jsem dala přednost vám.“

Jasná nabídka vyrazila Runovi dech. Ta holka nesporně popadla rovnoprávnost za pačesy. Překvapeně zíral na pohlednou tmavovlásku v elegantním kostýmku, s dokonalou postavou, které dominovala velká oblá ňadra, a chtělo se mu křičet: Ano. Jdeme a hned. Místo toho slyšel, jak se tichým hlasu omlouvá: „Je mi líto, mám ráno přednášku. Musím si ještě něco připravit.“

„Rozumím, byl to hloupý nápad, promiňte.“

Trochu zapýřená byla ještě hezčí.

„Třeba někdy příště,“ vysoukal ze sebe Runa. „A na tu sklenku, zvu já vás.“ S tváři staženou rozpaky ji podal svou vizitku.

„Snad,“ souhlasila Ormová, ale jako příslib to neznělo. Obdařila ho úsměvem na rozloučenou a seběhla po schodech.

Díval se za ní, dokud nezmizela ve tmě. Naštvaný sám na sebe nechápal, jak mohl zahodit takovou příležitost.

5.

Výslech nájemníků nevedl k ničemu.

Sumara sešel o patro níž k posledním třem bytům. Krátce zazvonil u prostředních dveří. Nečekal, až se uvnitř něco pohne, a zvonění opakoval. Prst nechal na spoušti déle, než by se slušelo.

Ženě, která přišla otevřít, to na náladě nepřidalo. „Vzbudil jste mi syna,“ pronesla nakvašeně.

„Omlouvám se.“ Komisař vytáhl průkaz. „Asi už víte, co se stalo.“

„Ano, vím.“

Z temných útrob bytu se přišoural chlapec v pyžamu.

„Nevšimla jste si tu dneska někoho cizího?“ „Ne, ale našeho Lukáše vyděsil nějaký otrapa,“ pohladila kluka po vlasech. „Kdy se to stalo?“

„Večer krátce před sedmou mu spadl do sklepa míč. Když pro něj šel, někdo tam dole byl.“

Sumara se sklonil k chlapci. Snažil se tvářit vlídně. „Poznal jsi ho? Bydlí tady v domě?“

Lukáš odmítavě zavrtěl hlavou.

„Jak vypadal?“

„Jako příšera.“

Byl prý celý zarostlý a smrděl,“ vysvětlila matka. „Lukáš se vylekal a utek.“

Sumara se snažil vydedukovat, co se za tím může skrývat. Možná se do sklepa dostal nějaký dlouho neostříhaný, neoholený, nemytý bezdomovec. Rozhodl se přijmout chlapcovu hru. „Řekneš mi, co měla ta příšera oblečené?“

Malý svědek mlčel.

Sumara tuhle informaci nutně potřeboval. Bezdomovci chodí celé měsíce ve stejných hadrech. Pochůzkáři by mohli snadno zjistit, o koho jde. „Nevšiml sis, jaké měl šaty?“

Chlapec neodpověděl. Tulil se k matčině noze. Pak si vzpomněl, co uviděl, když před tou hrůzou sklopil oči. „Ztratil boty,“ zašeptal.

Sumarovi se vybavily otisky na podlaze. „Kde přesně jsi toho bosého člověka viděl?“

Matka odpověděla za syna: „Přišel prý z chodby vlevo od schodů, tam jak jsou na konci ty velké hnědé dveře.“

„Ale já od nich nemám klíče.“ Domovník se snažil držet s komisařem krok.

„A kdo je má?“

„Nevím. Asi někdo z inženýrských sítí.“

Bok po boku chvátali přes dvůr ke vchodu do sklepa.

Sumara koutkem oka zahlédl Šímovou, jak se vrací z hospody naproti, a gestem ji přivolal.

Všichni tři společně sešli dolů. Po těle na pravé straně chodby zbyl jen křídový obrys na podlaze. Místo činu hlídal uniformovaný policista.

Vydali se vlevo.

„Já ty dveře nikdy neviděl otevřené,“ dušoval se domovník.

„Ale teď jsou.“ Sumara zkušeným okem zhodnotil situaci. Rezavý zámek byl ohnutý. V zašlých veřejích se světlala rána po vyštípnutém dřevě. Dveře byly staré, ale masivní. Ten, kdo je vyrazil, musel mít velkou sílu. A rozhodně přišel z druhé strany.

Jak to, že si toho z výjezdovky nikdo nevšiml? Protože dveře byly přivřeny na úzkou škvírku a poškození nebylo vidět? Nebo technici na tuto stranu chodby vůbec nezašli?

Šímová si přikryla prsty papírovým kapesníkem, otevřela dveře dokořán a nahlídla za ně. „Nemáte baterku?“ požádala policistu. O pár sekund později převzala velkou svítilnu.

„Mám taky jednu,“ ohlásil nadšeně domovník v naději, že si právě vysloužil účast na chystané expedici. Z kapsy vytáhl plochou lampičku.

Sumara mu ji vzal z ruky. „Díky. Bude se mi hodit.“ Nenechal se zlomit majordomovým nakvašeným výrazem a přikázal mu: „Počkejte tady a na nic nesahejte.“

Vešli do staré podzemní chodby, skromně ozářené světlem, dopadajícím ze sklepa za jejich zády.

„Kam to asi vede?“ nadhodila Šímová.

Sumara neměl zdání. „Ke stokám nebo k nějakému potrubí. Co já vím?“

Pomalu kráčeli kupředu. Kužely světla se snažili zachytit sebemenší stopu. Na zčernalých stěnách neviděli nic. Ale na zemi něco bylo. Tam, kde kamennou podlahu pokrývala vyšší vrstva mazlavé špíny, se daly rozpoznat čerstvé otisky bosých nohou. Přicházely ke sklepu, vzdalovaly se od něj, místy se vzájemně překrývaly. Kdosi bez bot si tu udělal pochodové cvičení. A nebyl sám. Jeho šlépěje se prolínaly s otisky velkých sportovních bot a pak se k nim přidaly ještě jedny s výrazným vzorem.

Sumara se Šímovou je sledovali až k místu, kde se chodba dělila do několika větví. Ve všech panovalo ticho a tma. Na suché podlaze se nedalo rozpoznat nic. Rozhodli se vrátit zpět.

Šímová náhle zastavila. „Počkej. Támhle něco je.“ V jedné z bosých stop kousek před nimi uvízlo cosi zeleného.

„Posviť mi,“ požádal Sumara a dřepl si. Pozorně prohlížel nález. „Co to sakra je?“

Velký zablácený list nějaké rostliny připomínal děrný štítek. Jeho povrch byl protkaný spoustou zvláštních otvorů. Duchovně založený člověk by v nich nejspíše rozpoznal oddělené poloviny čínského symbolu jin a jang. Podle Sumary vypadaly spíš jako spermie. Přestal zkoumat tvar těch podivných děr, nasadil si rukavice, opatrně list vyprostil a vložil do silonového sáčku. Když se postavil, všiml si světlého fleku přímo nad stopou. Kdosi očistil kousek stěny a odhalil vyrytou změť čar.

Sumaru ani nenapadlo zkoumat proč.

6.

„Říká se, že nic není tak nezničitelné jako symbol a nic nenabízí tolik různých výkladů.“ Runa přerušil svůj monolog, odpověděl na pozdrav a zadíval se na půvabnou drobnou černovlásku, která právě vešla do třídy. „Zaspala jste?“

Kráska přikývla s provinilým výrazem. Tyhle ranní přednášky od sedmi snad měli za trest.

„Tento týden už podruhé.“ Nekáral, jen konstatoval.

Studenti měli Runu rádi. Nelpěl na formalitách. Zajímaly ho pouze výsledky.

„Omlouvám se. Koukala jsem na vás v televizi a pak nemohla usnout. Byla jsem úplně rozhozená.“

„Já taky,“ poznamenal chlapec v první lavici.

Runa popošel až k němu. „Vy jste ze mne byl taky úplně rozhozený? To mě docela děsí, pane kolego.“

„Chtěl jsem říct, že jsem se taky díval.“

„Odkdy mají ve Sport baru naladěný vzdělávací kanál?“

Pár studentů se zasmálo.

„Byl jsem doma. Holky říkaly, že je to povinné. Že kdo se bude na vás dívat, nemusí psát seminárku.“

Runu tyhle provokace nikdy nevyvedly z míry: „Šetřete střelivem, Tomáši. Na tu vaši práci se těším už teď.“ Vrátil se k tabuli s nakreslenými symboly. „Tak, kde jsme skončili?“

Dívka, která přišla pozdě, se hlásila o slovo.

„Ano, Moniko?“

„Zajímala by mě, nakolik jste to včera myslel vážně.“ „Co jako?“

„No že staré texty ukrývají různá tajemství, že jsou plné šifer a kryptogramů.“

„Tak jsem to snad neřekl, ale svým způsobem je to pravda. Příkladů najdeme spoustu.“

Runa se na okamžik zamyslel. „Třeba v bibli prorok

Jeremjáš hovoří o králi jménem Šéšak. Ve skutečnosti jde o zákrytné označení nepřítele. Kdo znal správný kód, přečetl jméno Šéšak jako Bábel, tedy Babylon.“

Tomáše vždycky přitahovaly záhady. „Jaký byl ten kód?“

„Dost jednoduchý. Podle toho, na jakém místě je dané písmeno od začátku abecedy, tolikátým je zaměněno od konce abecedy.“

„Jasně, b je v hebrejštině druhé a š předposlední.“ Tomáš se rád blýskl znalostmi nepovinného jazyka.

„A jak to teda bylo s Ludmilou?“ Monika se konečně nasoukala do lavice. „Zabili ji uctívači bohyně Káli? To je přece volovina, ne?“ Vzpomněla si, na čí straně stál Runa v diskusi, a začala brzdit: „Nebo má ta kryptoložka pravdu?“

„Nevím, jestli se z jmen těch dvou vrahů dá opravdu složit slovo thug. Kromě nejčastěji uváděných Thuna a Gommon se totiž dochovaly i další obdoby. Třeba Tuman, Tuňa, Kuman nebo Gunar. Nedovedeme určit, které jméno je správné. Některé dávné události jsou jako případ neobjasněné vraždy.“

Runa si uvědomil, že u záhadné smrti kněžny Ludmily to platí doslova.

7.

Soudní lékař byl z výsledku pitvy zjevně nesvůj. „Těch škrábanců jsou desítky. Na tváři, na krku, na rukou. Všude, kde tělo nechránily šaty.“

Umytá tvář nahého hubeného muže na kovovém stole naháněla větší hrůzu, než když ji zalévala krev. Skoro každý centimetr kůže byl rozseknutý do hloubky.

Sumara netušil, co mohlo oběť takhle zřídit. „Napadl ho nějaký šílenec?“

„Vyloučit to nemůžu.“

„Možná z psychiatrie utekl nebezpečný pacient a my o tom ještě nevíme.“

Doktor se nechtěl omezit jen na tuto možnost: „Záchvat zuřivosti může popadnout i zdravého. Hodně lidí má pocuchané nervy. Stačí maličkost a vybuchnou jak Papinův hrnec.“

„To odpovídá jedné z našich verzí. Bergstein šel do sklepa a někoho tam vyrušil. Možná nějakého bezdomovce, který tam přišel krást. Dostali se do hádky, vypukla rvačka.“

„Ty drápance ho ale nezabily.“

„A co tedy?“

„Selhalo mu srdce. Asi z toho šoku.“ Doktor bezradně rozhodil rukama: „Nechápu to. Útok byl velmi agresivní a přitom na těle není ani jedná podlitina, ani jedna zlomená kůstka, ani jedno vážnější zranění.“

„Vrah oběť vůbec neudeřil?“

„Ne. Jen škrábal a škrábal, jako zvíře.“

„Ale čím?“ Sumara se znovu zadíval na oběť. Pokožka na tvářích byla roztrhaná na cáry. „Měl přerostlé nehty?“

„Nenašel jsem žádný úlomek.“ Doktor vzal do ruky pinzetu a pootevřel jeden ze šrámů. „Vidíš? Rány jsou poměrně hluboké. Aspoň v jedné z nich by mělo něco zůstat.“

„Třeba použil nějaký nástroj. Kovový kartáč nebo hřeblo.“

Doktorovi se tahle úvaha nezdála. „Proč by vrah měl něco takového u sebe?“

„Možná je to údržbář, který tam dole odstraňoval starý nátěr z trubek. Nebo někdo venku kartáčoval psa a hřeblo zapomněl v kapse.“ Sumara nechtěl opomenout žádnou možnost. Napadlo ho, že ten, koho hledá, může taky nosit hřeblo pořád u sebe, ostatně jako všechny své další věci.

Plno bezdomovců se toulá po městě i se svými čokly.

Inženýr Kruml ukončil hovor a zavěsil sluchátko. Volala kriminálka. Nevyspalý ženský hlas ho požádal o schůzku, ale neprozradil, co po něm bude chtít. Proč nepřišli za ním domů? Je to dobře, nebo ne?

Spěšně se oblékl. Vzal tašku s nářadím a brašnu s foťáky. Předtím než důkladně zamkl, napustil čerstvou vodu do misky pro psa.

Cestou z patologie se Sumara zastavil v policejní laboratoři. Oba techniky zastihl nad Bergsteinovými šaty. Na stole ležely spodky, vlněné ponožky, manšestrové kalhoty, bavlněná košile, plátěná bunda. Vysoká podrážka sportovních bot byla zanesena mazlavou špínou. Vedle se nacházelo vše, co měl zavražděný v kapsách. Svazek sedmi klíčů, švýcarský nůž, peněženka, doklady, poloprázdná placatka se slivovicí, velká svítilna a náhradní monočlánky.

V Sumarovi sílilo nejasné podezření. Něco tady zatraceně nehrálo.

8.

Komisař Jarema se po ranní operativní poradě zdržel v kanceláři policejního rady Bervidy, dokud ostatní neodešli.

„Nechci ti do toho mluvit, ale není dobré, aby v tandemu dělali dva nováčci.“

Bervida udiveně zvedl obočí: „Myslíš Sumaru s Šímovou?“

„Jo. Mluvím o těch dvou. Neznají terén, neznají lidí, neznají naše postupy.“

„Neblázni. Sumara je zkušený matador. Vyřešil spoustu případů.“ „Tak proč trčel na venkově?“ „Já nevím.“

„Ale měl bys. Říká se, že chlastá.“

Bervida prošpikoval Jaremu káravým pohledem: „A ty si občas nepotřebuješ dát panáka?“

„Lije to prý do sebe denně. Chodilo na něj jedno hlášení za druhým.“

„O co ti sakra jde?“ zahřímal Bervida. „Šímová by měla dělat s někým od nás. S někým zkušeným, kdo by ji zaučil.“ „Ta by mohla zaučovat nás oba.“ „Leda v posteli,“ ušklíbl se Jarema.

„A o tom ty něco víš, že,“ Bervida přešel do posměšného tónu, „když tě z ní tak rychle vykopla.“

Ve stejný čas inspektorka Šímová vešla do kostela Panny Marie Vítězné na Malé Straně.

Před prosklenou skříňkou u bohatě zdobeného oltáře na pravé straně chrámové lodi se jako obvykle tísnily davy turistů. Věřící z celého světa sem po celý rok přijíždějí uctít Pražské Jezulátko. Více než 400 let stará dřevěná soška s voskovým povrchem představuje malé dítě s půvabnou tváří. Je oblečené do dlouhé košilky, ze které vykukují bosé nožky. Pravicí žehná, zatímco levice drží zemský glóbus završený křížem, na znamení toho, že celý svět spočívá v jeho ruce. Malý Ježíšek je znám jako Bambino di Praga a jsou mu připisovány zázračné vlastnosti.

Šímová o případnou pomoc shůry nepožádala. Spoléhala na jiný zdroj. Časně ráno si dojednala schůzku s inženýrem

Krumlem a teď se držela jeho instrukcí. Spěšně prošla k nenápadným dveřím vedle stánku se suvenýry. Otevřela je, s úlevou zjistila, že na schodišti se svítí a začala pomalu sestupovat do nejrozsáhlejší pražské podzemní krypty.

Její architektura připomíná římské katakomby. Od malé skromné kaple pod presbyteriem se táhne široká chodba. Po obou stranách v řadách nad sebou jsou do stěn zazděny mrtvoly mnichů. V patnácti dalších propojených kójích ještě před nedávnem ležely stovky většinou otevřených rakví s mumifikovanými ostatky bosých karmelitánů, jeptišek, šlechticů, rytířů i bohatých měšťanů. Spočíval zde obrovitý španělský generál Maradas, účastník bitvy na Bílé Hoře, rektor Karlovy Univerzity Jan Löw z Ersfeldu a taky pověstná krasavice Marie Frôhlichová. Srdce jí puklo zrovna v okamžiku, kdy měla říct u oltáře své ano. Vdávat se nechtěla, ale rodiče jí ženicha vnutili. Byla velmi bohatá, tak odkázala značnou sumu karmelitánům, pokud ovšem zemře jako svobodná.

Stalo se.

Postaral se nějaký mnich, aby závěť nepropadla a řád dostal, co mu bylo slíbeno? Podal nevěstě těsně před obřadem náprstník červený nebo jiný jed, který v pravý čas zastavil její srdce?

Šímová o tom všem nevěděla nic a ani vědět nechtěla. Myslela na jediné. Kde v tom rozlehlém, podzemním labyrintu najde inženýra Krumla.

S obavami sestupovala po kamenných stupních hluboko pod chrám.

Dobře udržovaný sedmdesátník se stříbrnými, ale stále hustými vlasy, kutil cosi na podlaze pár metrů od posledního schodu.

„Divila byste se, co všechno se skrývá pod Prahou. To nejsou jen stoky a inženýrské sítě. Najdete tu i krasové jeskyně, staré doly, podzemní svatyně, krypty a kostnice,“ poznamenal, když se představili.

„Kolik lidí se v tom bludišti dovede orientovat?“

„Těžko říct. Celé pražské podzemí nezná asi nikdo.“

„Ani vy?“

„Samozřejmě, že ne. Do řady míst se vůbec nedá vstoupit. Buď jsou nebezpečná nebo zakázaná z jiného důvodu.“ „A tam, kam se smí?“

Kruml netušil, kam Šímová míří. V telefonu mu neřekla, nač se ho chce ptát. Rozhodně ji nechtěl předem slíbit odpověď. „Paní inspektorko, jsou to rozlehlé prostory, stovky kilometrů chodeb.“

„A všechny jsou propojeny?“

„Rozhodně ne jako v Paříži. Netáhnou se pod celým městem. Vždycky jen pod určitou částí.“

Šímová vytáhla mapu města s kroužkem poblíž rotundy svatého Kříže. „Zajímá mě tenhle dům. Do jeho sklepa ústí stará chodba. Zkoušeli jsme ji projít, ale brzy se rozděluje do několika větví.“

Kruml znervózněl. Nechtěl přiznat, že to místo dobře zná. „A vy chcete vědět, kam ty odbočky vedou?“ zeptal se tiše.

„Přesněji řečeno, potřebuji zjistit, kde všude se do té chodby dá vstoupit.“

Kruml se znovu podíval na mapu: „Tak to vás nepotěším. Pod Starým Městem je hotový labyrint. Navíc některé domy mají patrové sklepy a z každé etáže se dá vejít někam jinam. Mluví se o tajných vstupech do chodeb, které ještě nebyly objeveny, o rozlehlých sklepeních v mnohem větších hloubkách, než jsme se zatím dostali.“

„Ale vy jste expert. Prý největší ze všech. Určitě o pár vchodech víte. Alespoň o těch, co jsou poblíž toho domu.“

Příliš velká neochota mohla vzbudit podezření. „Dobře. Podívám se na to a zavolám.“ Kruml převzal mapu a strčil ji do kapsy.

Šímová už byla na cestě vzhůru, když ji ještě něco napadlo: „Pane inženýre, může v té věčné tmě něco růst?“

„Jistě. Mechy, některé druhy hub.“

„Myslím něco s velkými zelenými listy.“

Tak v tomhle měl Kruml jasno. „Nic takového jsem dole nikdy neviděl.“

Šímové se zmocnil opačný pocit. Najednou si byla jistá, že celou tu dobu zírá na něco, co už někde viděla. Jenže si nedokázala vzpomenout, co to je a odkud by si to měla pamatovat.

Hned jak Sumara překročil práh Bergsteinova bytu, věděl, že se zmýlil. Starý pán se možná rád napil, ale jeho dobré návyky to nepoznamenalo. V prostorných pokojích panoval pořádek. A bylo tu čisto.

Ve skříních v ložnici visely kabáty, bundy, obleky, košile i jakýsi temně modrý saténový hábit. Vedle leželo pečlivě srovnané prádlo. V kožených botách vězely napínáky. Pracovně s rozměrnou pohovkou a pohodlnými křesly dominoval obrovský starožitný psací stůl. Dvě dlouhé stěny až ke stropu tvořila knihovna.

Sumara letmo přeletěl očima po hřbetech shromážděných titulů. Většina z nich se zabývala kryptologií, matematikou a lingvistikou. Často šlo o anglická nebo německá vydání. Zásuvky v dolní části přetékaly odbornými dokumenty, nákresy a složitými výpočty. Korespondence prozrazovala, kde Bergstein ještě před rokem pracoval a čím se zabýval.

Sumara přešel ke stolu. Na masivní desce ležela složka s volnými listy. Skoro na všech byly jednoduchými linkami namalované barevné obrázky, obklopené textem, kterému komisař nerozuměl. Pochopil ale, že jde o kopii jakési staré knihy.

Vrátil složku na místo. Všiml si, že počítač je zapnutý. Sáhl po myši.

Spořič obrazovky vystřídala doručená pošta. Poslední email přišel včera v 18.12 a Bergstein ho otevřel. V ten čas tedy musel být doma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy ZTRACENÁ BRÁNA.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.