Martin Goffa

Rémi

Copyright © 2018 Martin Goffa

All rights reserved

ISBN 978-80-7549-906-6

Prolog

Je zhola zbytečné ptát se,

má-li život smysl či nemá.

Má takový smysl, jaký mu dáme.

Lucius Annaeus Seneca

Muž, sedící na oblém opracovaném kameni, se marně se snaží postihnout, co vlastně cítí. Ale uvnitř něj je najednou jen totéž, co kolem. Velké prázdno. Žádná myšlenka, které by se mohl přidržet, žádná opora, žádné ukazatele směru. Žádný odkaz na nějaký alternativní cíl, a tím pádem jen potvrzení skutečnosti, že cíle dosáhl právě usednutím na tenhle zaprášený balvan.

Rozhlíží se. Velké prázdno, napadá jej znovu. Jediné bijící srdce v okruhu bůhví kolika kilometrů je to jeho. Stal se cizorodým prvkem v jinak poklidné krajině, rozbíjí svou přítomností zaběhlé pořádky a přitom tuší, že tohle je zároveň jediné místo, kam skutečně patří. Kam patřil celý svůj život, třebaže až dosud žil jinak a jinde. Čím více se mu blížil, tím mohutněji uvnitř něj cosi narůstalo. Paradoxně se i teď cítí větší, než kdy byl, ačkoli cestou vyčerpal skoro všechny své síly.

Kdyby o tom všem přemýšlel, připadalo by mu to jistě zvláštní, jenže pohled, kterým přejíždí okolí, je prázdný. Nic z toho, co vidí anebo cítí, nedokáže rozumově zpracovat. Emoce, vjemy, tušení; vzduch nabitý generacemi osudů rozložených na molekuly. Bohatství, bída, beznaděj i smíření. To všechno kolem visí jako cáry mlhy.

Promne si obličej. Na okamžik mu připadá, že se právě probudil z nějakého snu. Ale stará zubatá zeď, která to místo obepíná, je skutečná, stejně jako hlína pod jeho nohama. Skutečná a podivně přátelská, snad až nečekaně k vetřelci, jímž tu bezpochyby je.

Přemítá, jestli je to tím, že ve skutečnosti žádný vetřelec není. Že právě tady je naopak doma. Opravdu doma. Ale žádné z těch stovek a tisíců umlklých srdcí, nad kterými právě bdí, mu neodpovídá. On přitom cítí, že ta srdce jsou s ním spojená, a přestože mlčí, říkají mu toho víc, než do té doby kdy slyšel. Nijak ho nelákají, nevzbuzují v něm marnou naději, nepřemlouvají. Jen naznačují: jsme tady, od nepaměti a zároveň navždy; patříme k téhle hlíně, ke kořenům, které námi prorůstají, stejně jako ke vzduchu všude kolem; jsme život i smrt, jsme slunce, noc i prach.

Myslí mu začínají bloudit útržky veršů. Přicházejí z neznáma a neochotně se řadí do neučesaných slok.

Nosce te ipsum,

zři jezera husté krve,

zlámané zuby a údy,

myšlenky posedlé běsem.

Kde je jen slyšel? Četl je někde? Nejspíš ano, sám nikdy verše nepsal. Vlastně nepsal nikdy nic, s výjimkou deníku, který před několika hodinami zanechal Lée.

Zři bídou srdce plovoucí

v korábu z nachových bublin,

slyš poslední sípavý vzdech

a šelest chladnoucích víček.

Nosce te ipsum,

zři očima hladovýma,

s prsty v hlíně zaťatými,

zři svůj naplněný osud.

Pousměje se a potřese hlavou. Cítí zároveň přetlak i prázdnotu, a to mu připadá tak nepatřičné, že žádné jiné reakce než smíchu není schopen.

Tak kvůli tomuhle jsem všechno podnikl?

Odpověď přitom zná. A znal ji dřív, než se cokoli z toho událo. Znal ji už v době, kdy seděl mezi ponurými zdmi svého bytu.

A teď? Je si vším stále tak jistý? Ano, nezměnil by ani krok, o tom je přesvědčen. Snad jen… Snad jen Léa ho mohla přinutit ještě jednou zvážit smysl jeho cesty. Ona mohla být tou křižovatkou, na které poutník změní směr. A snad jí i byla, ovšem ve špatných místech a v ještě horší době.

Dívá se na své dlaně. Zračí se v nich život i smrt několika posledních dnů. Někoho jimi zabil, jiného zachránil od nevýslovných muk. Později ty dlaně rozechvěle držel nad Léinými ňadry a bál se je spustit třeba jen o milimetr níž.

Teď má pocit, že za uplynulý týden prožil snad celý život. Nový život jako výhonek toho starého.

Ze svých rukou znovu přeskočí pohledem na okolní krajinu. Všude vidí jen statisíce nikdy neslyšených slov, ozvěny rozfoukaných duší a především dávno mrtvá srdce. Dávno mrtvá a přitom možná živá víc, než jeho srdce vůbec kdy bylo.

I.

Když mne zkušenost poučila, že všechno to, co tak často poskytuje obyčejný život, je plané a nicotné, a když jsem spatřil, že vše, čeho jsem se bál a co se bálo mne, obsahuje dobro a zlo jen potud, pokud je to pohnutkou mysli, rozhodl jsem se prozkoumat, zda existuje nějaké pravé dobro, které může sdělit duchu svou dobrotu samo o sobě, bez příměsi ostatních věcí: ano, zda existuje něco takového, čeho nalezení a dosažení může poskytnout stálou a nejvyšší radost provždy.

Benedictus de Spinoza

O zdokonalování rozumu

1.
Rémi

Ze všeho nejdřív bych měl možná vysvětlit, proč tohle všechno píšu, jenže…

Nevím to vlastně ani já sám. Nikdy jsem nic takového nedělal, žádné podobné nutkání jsem dodnes necítil, a popravdě řečeno mě to samotného pořád ještě překvapuje. Pokouším se rozvzpomenout na prvotní impuls, na tu prapůvodní myšlenku, která mě vedla k tomu, že teď držím v ruce pero a blok a snažím se zaznamenat své myšlenky, pocity, názory a vlastně všechno, co mě napadá.

Co mě tedy k tomuhle deníku přivedlo? Rozhovor s doktorem Baarem v jeho sterilní ordinaci? Pohled do otcovy tváře na jedné z mála skutečných fotografií, které mi po něm zbyly? Anebo je to celé ještě jinak a všechno začalo naopak už kdysi dávno, v dobách, kdy jsem se teprve učil skládat slova do vět a tvořil z nich ve své fantazii svět, který jsem před ostatními ukrýval?

Ano, možná, že to puzení bylo skutečně celou dobu někde ukryté a vyvřelo na povrch až teď, poháněno jakousi silou, o níž jsem neměl ani tušení. Možné to je. Třeba prostě nazrál čas, jak se v těchhle krajích kdysi říkávalo. Ovšem… Nejsem ovšem schopen říct, jestli tohle mé psaní bude mít nějaký smysl. Spíš než o příběh půjde o poznámky, protože každý příběh by měl mít daný konec, zatímco o tomhle nevím ani kdy přijde, ani jaký bude. Třeba nastane za pár týdnů, ale taky může být se vším amen už na příští stránce.

Amen. Amen, amen.

To slovo mě nutí je opakovat a psát pořád dokola.

Amen.

Není to, jako když řeknete konec, šlus, finito, hotovo. Všechny tyhle výrazy mi připadají strohé, chladné, hrubé a beznadějné. Amen sice taky znamená uzavření jedné kapitoly, zároveň mi ale evokuje i jakousi náruč, teplo domova a otevřené dveře v jednom.

Amen. Dokonalost sama, slovo hladké jako oblázek, žádný ostrý hrot, o který by se člověk mohl poranit.

No…

Od začátku přemýšlím nad tím, jestli je tenhle deník určený i někomu jinému než mně samotnému. Nejspíš ne, ale jeden nikdy neví. Třeba někoho bude zajímat, jaký jsem byl člověk. Ne že bych to já sám po devětatřiceti letech života věděl.

Možná bych měl začít tím, jak se jmenuju.

Říkají mi Rémi.

2.

Muž se kolem sebe rozhlédne, jako ostatně už poněkolikáté během poslední půlhodiny. Stále se musí ujišťovat, kde vlastně je a co tu pohledává. Očima přejíždí vybavení ordinace; lékařův stůl, polohovací lůžko pro pacienty, dvě nebo tři další židle stejné jako ta, na níž právě sedí. Několik přístrojů, o jejichž účelu nemá ani ponětí, a na stěnách reprodukce známých obrazů, které mají zřejmě pacienty přesvědčit o tom, že jsou někde jinde než tam, kam dobrovolně nebo z donucení přišli.

Jedna z reprodukcí ho obzvlášť upoutá. Je na ní zachycen zarostlý muž s krátkými zrzavými vlasy, jemuž z pod tmavého svrchníku vyčuhuje límec bílé košile.

Trochu zvláštní výběr do lékařské ordinace, napadne ho. Kresba, z níž se tíseň a Van Goghova schizofrenie line z každého tahu štětcem. To už si sem mohli zrovna pořídit Munchův Výkřik, zase tak velký rozdíl by to nebyl. Ačkoli… Proč by vlastně mělo záležet na tom, co u kterého doktora visí na zdi? Důležité je to v muzeu, kam se člověk chystá, ale v ordinaci? V ní se buďto dozvíte zprávy dobré a pak ať tam na stěnách mají, co je libo, nebo naopak zprávy zlé, a její výzdoba bude tím posledním, co vás zajímá.

Spolu s reprodukcemi visí na zdi i několik diplomů se jménem lékaře, kterému ordinace patří. Jeden z nich, umístěný mezi nějakými Degasovými tanečnicemi a Monetovým Japonským mostem, poukazuje na fakt, že jeho držitel ukončil před téměř čtyřiceti lety Fakultu všeobecného lékařství Univerzity Karlovy. Ty další pak posbíral cestou profesním životem na rozličných evropských ústavech.

„Posloucháš mě?“ uslyší muž najednou odněkud zdálky hlas.

„Ano, promiňte, já… Jen jsem se zamyslel.“

Promne si unavený obličej, jako by tak chtěl zkoncentrovat pozornost na muže v bílém, který ho právě oslovil. Lékař je už v důchodovém věku, jeho šedé vlasy však lemují bystrou a vyrovnanou tvář. Jeho protějšek na židli před pár dny oslavil devětatřicet, sám tomu teď však téměř nechce věřit. Připadá si starší a opotřebovanější, alespoň o deset let, možná dokonce o dvacet. Má pocit, že až tahle návštěva skončí, nebude mít sílu ani se zvednout a z ordinace sám odejít.

Ve skutečnosti na svá léta vypadá, dokonce může být i mladší. Postavu má štíhlou, ale stále ještě přirozeně svalnatou. Souměrný obličej, jinak spíše tuctový, je ozvláštněn dvěma věcmi. Jednak tmavým mateřským znamínkem na levé tváři a pak také jizvou nad pravým obočím, která je právě tak široká i dlouhá, jako obočí samo. Památka z dětských let, mohlo mu tehdy být tak osm nebo devět, když upadl při běhu do schodů a o hranu jednoho z nich si rozbil čelo.

„Mohl jsi přijít o oko!“ hudroval tehdy jeho otec, tak jak to uměl jen on. „Stačil kousek.“

Ano, stačil kousek. Takhle byla jedinou připomínkou té chvíle jen jizva, diletantsky opravená jakýmsi felčarem, který měl v nemocnici zrovna službu. Kůže nesrostla, jak měla, jizva zůstala klikatá a neforemná. Propůjčovala jeho tváři zvláštní výraz, tajuplný a lehce exotický, skoro jako by měla hovořit o nějakém prožitém dobrodružství a přitom je decentně zamlčovala.

Na skráních a bradě má muž asi týdenní strniště. Nejde o žádný záměr, prostě si zvykl holit se sotva dvakrát do měsíce, většinou až ve chvíli, kdy ho rašící vousy začnou svědit. Krátké vlasy si stále drží původní barvu, světle hnědou, ze všeho nejvíc připomínající skořápky ořechů ze stromů mezi řádky vinohradu jeho dědy Kolomana. Ne že by si na starého pána pamatoval, zemřel už tak dávno, že se potkat ani nemohli. Stejně tak nikdy neviděl ani ty ořešáky, které v těch místech rostly ještě dříve, než jeho děd vinici vůbec vysázel. To všechno zná jen z vyprávění svého otce. To on mu řekl, že jeho vlasy mají barvu jako ořechy, které ještě jako malý chlapec pod těmi stromy sbíral.

Muž se na židli neklidně zavrtí a ty oříškově hnědé vlasy si prohrábne. Najednou má pocit, že lékaře už jen zdržuje. Očima zabloudí k oknu. Staženými žaluziemi se do ordinace derou paprsky srpnového slunce.

„Můžu pro tebe ještě něco udělat?“ uslyší znovu doktorův hlas.

Muž se podívá nejdřív na něj a pak na ampuli s tabletami, kterou předtím muž v plášti položil na stůl.

„Ne, pane doktore, to je v pořádku. Díky za ty léky.“

„Hlavně nezapomeň, co jsem ti o nich řekl.“

Zní to naléhavě, ale muž se tomu ani nediví. Kdyby ho lékař neznal od chlapeckých let, nikdy by se k těmhle práškům nedostal. A jestli se něco podělá, přivede ho jen do problémů. Mohlo by mu to být jedno, jenže doktor Baar je slušný chlap, jeden z nejlepších otcových přátel.

„Nezapomenu,“ ujistí ho tedy, „nemějte strach.“

„Dobře, ale kdyby přece jenom…“

„Od vás je nemám. Koupil jsem je někde na internetu.“

„Fajn,“ přikývne lékař. Je rád, že má ušetřeno všechno to trapné vysvětlování okolo. „Jestli se teda už nepotřebuješ na nic dalšího zeptat…“

„Rozuměl jsem všemu. Ještě jednou díky.“

Muž vstane a podá lékaři ruku. Před odchodem z ordinace mu pohled znovu padne na Van Goghův autoportrét. Něco mu na té tváři najednou připadá povědomé. Sám neví co, nemůže si vybavit nikoho z těch několika svých známých, kdo by se malíři podobal. Ale něco to být musí. Ještě jednou se na obraz podívá. Snad ten pohled jeho očí. Má pocit, že stejný zahlédl ráno v zrcadle.

3.
Rémi

Říkají mi Rémi. Samozřejmě jde o přezdívku, ale každému šla od pusy líp než mé skutečné jméno, takže nepamatuju, že by mi někdy někdo řekl jinak. Ale proto se asi přezdívky dávají. Dokonce i v těch několika prchavých vzpomínkách, v nichž vystupuje moje matka, si tohle oslovení vybavuju, a to mi přitom nemohlo být víc než čtyři nebo pět let.

Ve skutečnosti jsem křestním jménem Remek. Dost neobvyklé jméno, já vím. Ale to byste nejdřív museli znát mého otce, nebyl by to on, aby nevymyslel něco originálního. Nechal mě pojmenovat po našem prvním kosmonautovi, který se dostal do vesmíru ani ne půlrok před mým narozením. Byla to tenkrát obrovská událost a nejspíš proto i jediný důvod, proč něco takového úřady rodičům dovolily. Přitom si ale nepamatuju, že by mi tak otec někdy řekl. Je dost možné, že na přezdívku Rémi přišel taky on, nejspíš už cestou z matriky. Otec zkrátka vždycky musel být o krok před ostatními. Celý život přitom dával ostentativně najevo, že ho jiní nezajímají a on stojí mimo proud.

Občas někde v dálce (nebo je to spíš v hloubi mozku?) slyším zvláštní hladivý hlas, který mé jméno vyslovuje tak, jako už nikdo jiný. Ten hlas má nezaměnitelnou a nenapodobitelnou barvu a dikci, nejkrásnější co jsem kdy slyšel, takovou, na jakou člověk prostě nezapomene, i kdyby žil věčně. Co je oproti tomu tedy čtyřiatřicet let od chvíle, kdy jsem ho mohl zaslechnout naposledy?

Takže, najednou ho mám kdesi v hlavě a on na mě mluví. Slovům nerozumím, slévají se jen v jakési šumění a nemají žádný obsah, ale nejde ani tak o ně, spíš o způsob, jakým jsou pronášena. Někdy si s tím hlasem hraju a ze slov, na která si vzpomínám, zkouším budovat věty. Ale jde to těžko, zvlášť pokud májí dávat nějaký smysl, a hlavně pokud si mají uchovat tu hebkost a přívětivost, o které mi jde především. Vím, že je to možná hloupá a nesmyslná hra, ale…

Když člověku z vlastní matky nezůstane nic než jen pár pronesených slov schovaných kdesi v labyrintu paměti, žádná fotka, video nebo hlas někde na záznamu, musí vzít prostě zavděk tím, co má.

Co si ale pamatuju přesně, je způsob, jakým máma vyslovovala mé jméno. Rémi v jejím podání znělo tajemně a exoticky, počínaje sotva znatelným zachvěním v písmenu r, vždycky nachlup stejně dlouhým é a konče měkce vysloveným i, tak měkce, až jako by to písmeno pocházelo z nějaké nadpozemské abecedy, z abecedy, která teprve někde čeká na objevení. Když mi kdokoli jiný řekl Rémi, můžu to prostě napsat jako Rémi. Ovšem k tomu, abych zaznamenal matčinu dikci, k tomu téměř nenacházím písmena. No, pokud jde o vás, říkejte mi, jak chcete. Jestli teď držíte v rukou tenhle deník, nejspíš jsem mrtvý. Takže o mně mluvte jak je vám libo, zlobit se nebudu. Mrtví už se nezlobí nikdy na nikoho. Dokonce ani ti, kteří byli na většinu lidí kolem nabroušení skoro celý život.

4.

Dva muži kráčí tovární halou, jejíž prostor do posledního koutu vyplňují sterilní zvuky montážní linky. Všechno to cvakání čepů, syčení pneumatických hadic a hukot dopravníků se mísí s jemným vrčením desítek elektromotorů. Muži nemluví, jejich hlasy by se v tom hluku stejně utopily. V šedém uniformním oblečení lhostejně dorazí k nenápadným plechovým dveřím schovaným za obrovským funícím strojem. Vyšší z nich, skoro dvoumetrový vychrtlík s rezavými vlasy, zmáčkne kliku a do tváří je udeří paprsky dotěrného slunce. Venku se opřou o stěnu haly a zrzek z kapsy blůzy vytáhne cigarety. Druhý z mužů si bříšky prstů mne spánky.

„Zase hlava?“ zeptá se zrzek, když si připálil. „Byl jsi u toho doktora?“

„Jo, byl.“

„No a?“

„No a nic,“ odvětí ten druhý rozmrzele. Nemá náladu s někým rozebírat svůj stav, nechce se mu řešit, co by kdyby, odpovídat, vysvětlovat.

„Jak to myslíš, nic? Jakože ti nic nenašel? Z něčeho ty bolesti přece mít musíš, ne?“

„Z toho, že dělám v týhle blbý práci. Dej mi taky cigaretu, prosím tě.“

„Myslel jsem, že nekouříš,“ řekne zrzek, když znovu vyndá pouzdro. „Z týhle blbý práce?“

„Hmm. Rámus, výpary, jedno s druhým.“

„Mně teda nic není.“

„Taky jsi tu pět měsíců, já pět let.“ Zrzek pokrčí rameny.

„No jo, no. A co teda budeš dělat?“

„Skončím. Vlastně ani nevím, proč jsem přišel dneska.“ Ale ví to. Přišel ze setrvačnosti. A taky proto, že netuší co jiného dělat. Potřebuje přemýšlet, ovšem zároveň se chce přemýšlení vyhnout. A proto vzal zavděk jakoukoli činností, která ho od něj odvede.

„Fakt končíš?“

„Jo.“

Nic dalšího už neřekne, jen přejede pohledem siluety okolních hal. Se zrzkem stojí téměř uprostřed továrny, kterou tvoří sedm rozlehlých hangárů, několik parkovišť, skladovací plochy a také jedna budova s kancelářemi, umístěná stranou, jako by se ostatních staveb štítila. Když sem kdysi nastoupil, bral to jako dočasnou práci, nouzové řešení, než najde něco vhodnějšího. Pět let, uvědomí si teď znechuceně, zvrátí hlavu dozadu a nahoru nad sebe vypustí sloup šedobílého kouře. Pět ztracených let.

„Takže dnes vážně naposled?“

Muž chvíli mlčí a jen potahuje z cigarety.

„Jo,“ řekne potom, „dnes naposled.“

„Sakra Rémi…“ začne zrzek, ale dál už nepokračuje. Vlastně neví, co říct. Odhodí nedopalek a z pouzdra vytáhne novou cigaretu. Zatím ji nezapálí, jen ji tak žmoulá mezi prsty a pozoruje svého přítele. Opravdu to balí ještě dnes? To nezůstane ani těch pár dnů do konce měsíce? Ne, nezůstane, ví téměř okamžitě. To je prostě Rémi. Pokoušet se ho přemlouvat, odešel by ještě tu samou minutu.

„Už víš, co budeš dělat?“ zeptá se namísto toho.

Rémi neodpoví. Jeho pohled dál zamyšleně bloudí po místech, ve kterých strávil podstatnou část několika posledních let. Nemá to tam rád, stejně jako si nenašel cestu k těm, s nimiž pracoval. Ne že bych si našel cestu někdy k někomu, ušklíbne se v duchu. Snad kromě Sofie a Daniely. A Nikoly. Nikoly, ach bože…

Dokouří, nedopalek odhodí a ruce vsune do kapes. V pravé dlani ucítí ampuli s léky a znovu se v myšlenkách vrátí k včerejší schůzce v ordinaci. Zavře oči a vybaví si, jak otcův starý přítel přichází odněkud ze skladu a rozpačitě mu podává průhlednou lékovku.

„Když budeš mít bolesti tak silné, že nepůjdou zvládnout běžným způsobem, vezmi si tohle. Ale jen jednu kapsli a opravdu v nejnutnějším případě. Nikdy víc než jednu, rozumíš?“

„Ano,“ řekl Rémi, „rozumím. Já….“ Zmlkl.

„A neber si je ani dva dny po sobě,“ pokračoval doktor.

„Vlastně by se neměla užívat víc než jedna týdně, ale… No prostě, snaž se mít všechno pod kontrolou normálními prášky jako doteď. Tyhle použij jen jako záchrannou brzdu.“

Pak si rozpačitě odkašlal.

„Víš,“ dodal, „tyhle léky nejsou v běžné distribuci. Chci říct, že bych se k nim neměl dostat dokonce ani já.“

„Chápu,“ přikývl Rémi, vzal ampuli do dlaně a zadíval se na její obsah. Uvnitř bylo několik žlutozeleně žíhaných bobulí, které mu nejvíc ze všeho připomínaly angrešt. Jejich povrch byl ale hladký a lesklý a Rémimu připadalo, že by nebyl problém splést si je s dětskými bonbóny.

„Jak jsem řekl, vezmi si jednu jen při nesnesitelných bolestech,“ zopakoval doktor. „A ještě něco. Měl bys přitom ležet a taky by bylo dobré mít někoho po ruce.“

„Proč?“

„Protože na každého působí jinak, v tom je celý jejich problém. Ale pravděpodobně tě prostě vypnou.“

„Vypnou?“

„Ano. Zřejmě okamžitě omdlíš a budeš nějakou dobu mimo.“

„Jak dlouho?“

Doktor pokrčil rameny.

„Chceš ještě cigaretu?“ vytrhne Rémiho z přemýšlení zrzek.

„Ne. Neměl jsem si brát ani tu první.“

„Tak jo. Stejně se asi budeme muset vrátit. Tobě už je to možná fuk, ale já tuhle práci zatím potřebuju.“

Otevřou dveře a vejdou zpátky do haly. Kakofonie zvuků je do sebe nasaje a za okamžik už z ní není úniku. Znovu se stali součástí toho klapajícího a syčícího procesu, který jim nejvíc ze všeho připadá jako něco, co tady bylo odjakživa a co proto taky nikdy neskončí a přežije všechno a všechny. Některé z nás určitě, napadne Rémiho.

5.
Rémi

Nikdy jsem otci tu zlomyslnost s mým jménem neodpustil. I když věřím tomu, že on to jako zlomyslnost vůbec nevnímal. Jen tím aktem vybojoval jednu z mnoha bitev, které tehdy vedl. Které vedl celý svůj život. Bitvy proti všemu a všem, někdy vedené zpříma, jindy guerillovým způsobem. Prosadit si mé jméno pro něj znamenalo víc než jen zápis v matrice. Že mě tak odsoudí k posměškům jiných dětí, to mu bylo fuk. Ale spíš si nic takového ani neuvědomoval. Můj otec, univerzitní pedagog, historik, provokatér, potížista. Don Quijote, který pro radost z vítězství v lokální šarvátce nevidí skutečné válečné ztráty.

Když mi bylo sedm, přednesl jsem v recitačním kroužku oslavné verše na Masaryka, které mě otec zvlášť pro tuhle příležitost poťouchle naučil. V říjnu roku 1985! A jako by to samo o sobě nestačilo, schválně vybral báseň, kterou napsal pozdější revolucionář a komunista S. K. Neumann. Ještě dnes si vzpomínám na to, že byla ukrutně dlouhá a začínala nějak takhle: Bílým šátkem dnes máváme, poněvadž mimo kráčí člověk spravedlivý…

Škodolibá radost otce naplňovala tak, že ani nevnímal, jaký ohlas to mělo na fakultě, kde přednášel, a kam to ještě zatepla někdo přinesl. Šlo o jednu z mnoha kapek, jimiž pomalu ale jistě plnil pohár trpělivosti svých nadřízených.

Rok před revolucí se musel z univerzity poroučet. Po převratu se jako perzekvovaná osoba vítězně vrátil, ovšem za pár let se pakoval znovu. Sarkastičtí Quijotové to nemají snadné v žádném režimu. Což je ale věc, kterou otec nikdy nechápal. A i kdyby ji pochopil, rozhodně by ho nemohla zastavit.

Jmenuju se Remek a jsem živoucí pomník jedné bezvýznamné bitvy.

6.

Na mokrou dlažbu ulice dopadá světlo z lamp a neonových poutačů. Poprchává a Rémi kráčí po chodníku s hlavou vtaženou mezi ramena. Jde s rukama v kapsách, pomalu a na první pohled bez cíle. Kdyby zvedl obličej a dohlédl až nad domy, viděl by, že obloha už je dávno tmavá, a dokonce na ní nejistě poblikává několik hvězd.

Nic z toho ale Rémiho nezajímá. Pohled má upřený kamsi pod nohy ostatních chodců a nevnímá čas ani zvuky města. V hlavě i plicích cítí horkost, jaká se dostavuje po tvrdém alkoholu, ale opilý není. Zatím ještě ne.

Lokál, ze kterého chvíli předtím odešel, zaplnili zpovykaní adolescenti. Právě jejich pokřikování ho vyhnalo do nevlídného počasí, do té doby si tam seděl tiše v rohu, jen se svými myšlenkami, o nikoho se nestaral a po ostatních nechtěl nic než totéž. Ale nebylo mu to dopřáno, proto se raději zvedl a vyrazil hledat místo, kde si odžije zbytek večera.

Zafouká vítr a do obličeje mu pošle spršku drobných kapek. Rémi zvedne oči a pohledem přejede vývěsní štíty okolních podniků. Město je i v tuhle hodinu stále ještě plné lidí, někteří z nich spěchají, jiní postávají v hloučcích před restauracemi a lačně potahují z cigaret. Každá taková skupinka ho odrazuje, chce být sám, nemá zájem o společnost, natož o takovou, která ho nenechá v klidu přemýšlet.

Mine několik výkladních skříní, přejde mokré tramvajové koleje a pomalu se ulicí vzdaluje centru města. O několik minut později otevře špinavé dveře jakéhosi nevábného baru, a i když ze všeho nejdříve uslyší jukebox, přesto vkročí dovnitř. Zatáhne se do ulity a všechny dotírající vjemy udrží před branami svých smyslů.

Projde kolem obsluhy, zamumlá objednávku a posadí se k jedinému volnému stolu u chodbičky k záchodům. Když později v prstech protáčí naplněnou skleničku, cítí se jako poslední člověk na Zemi. A snad jím i je, i když jen ve svém nitru a na několik krátkých chvil.

Dunivá hudba vyplňuje každou skulinu podniku, v němž o tři hodiny později bojuje o svou židli u baru. Desítky těl kolem něj se pohupují v jejím rytmu, přemísťují se tam a zpátky, napínají se i smršťují.

Rémi už dávno nechce být sám, nezvládá zůstat jen s vlastními myšlenkami, jenže teď a tady…

Zavře oči. Teď a tady jeho mozek prořízne flashback. Nečekaný úder, který přichází všemi smysly. Vidí, slyší i cítí okamžik, který už kdysi prožil. Dokonce i chutná jako tehdy. Jenže tenkrát to všechno bylo přece jen silnější, jako sníst sousto něčeho dosud neznámého a poprvé ucítit na jazyku novou chuť.

Proč si tu chvíli teď vybavil? Podobné kulisy, podobní lidé, podobná hudba…

Stále ještě má zavřené oči a uvnitř vypouklých stěn jeho lebky se rozléhají industriální tóny, které tehdy, před jedenácti lety, pulsovaly nacpaným klubem. Ta hudba byla neklidná, tahala za dráty nervů, jako by člověku chtěla vyrvat mozek z hlavy. Svou naléhavostí se snažila přitáhnout pozornost posluchačů k textu, který na ně štěkala vyhublá postava na pódiu.

Písek v hodinách odbíjí poledne – větráky šlehají vzduch do nasládlé pěny – ještě tolik času než půjdu spát!

Venku leží prach jak spící zvíře – od vody se zvedají oblaka páry – není jí dost, aby stlačila píst stroje!

Valí se po hladině, listy rudnou jak pálí – kruhy na vodě jsou jizvy po kamenech – i vítr dělá na hladině víry!

Jen po mých kamenech, jen po mých kamenech, zůstaly ve vodě díry!

Dnes už si Rémi nevzpomíná, jak přesně se v tom klubu kdesi v žižkovském suterénu ocitl. Přimotal se tenkrát k jakési oslavě narozenin, s lidmi, z nichž většinu ani neznal, vystřídali několik podniků, až nakonec skončil mezi mezi dunící hudbou a laserovým bičováním. Sám by do těch míst nejspíš nikdy nezabloudil, elektronická hudba ho vždycky míjela, ovšem najednou fascinovaně pozoroval muže s mikrofonem, a slova, která slyšel, ždímala jeho představivost.

Sundám si brýle a nastavím je slunci – paprsek sleduje včelu – která přetížená pylem – nemůže vzlétnout! – Co bude s hořící včelou v úlu? – Uhasí se voskem?

Do popela jejích křídel zastrkám sirky – postavím z nich patra – podlaha je vratká! – Nevím kam šlápnout – aby nehořela!

Ne, nevzpomíná si na to, jak se v tom klubu ocitl, zato však už nikdy nezapomene na okamžik, kdy poprvé spatřil Sofii.

Nikdo neví, že jsem tu – nikdo neví, že jsem!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rémi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.