Enola Holmesová
Případ pohřešovaného markýze

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Nancy Springerová

Enola Holmesová – Případ pohřešovaného markýze – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Otálela jsem příliš dlouho.

Za mnou se ozvaly těžké kroky.

Chtěla jsem vyrazit na útěk, ale bylo pozdě. Kroky mě dostihly. Kdosi mi železným stiskem sevřel ruku. Chtěla jsem vykřiknout, ale tvrdá dlaň mi zakryla ústa. Pak mi přímo u ucha zavrčel hluboký hlas: „Jestli se pohneš nebo vykřikneš, zabiju tě.“

Ochromil mě strach. Třeštila jsem oči do tmy, nemohla jsem se hnout. Skoro jsem nemohla ani dýchat. Zatímco jsem stála a lapala po dechu, muž pustil mou ruku a chytil mě kolem pasu. Při tom mi přitiskl paže k bokům a přimáčkl mě zády k čemusi, co bych možná považovala za kamennou zeď, kdybych nevěděla, že to je jeho hruď. Odkryl mi pusu, ale v následujícím okamžiku, ještě než jsem stačila vydat hlásek, se přede mnou v nočním šeru zaleskla ocel. Jako dlouhý, špičatý ledový střep. Čepel nože.

Mé matce

N. S.

V LONDÝNSKÉ ČTVRTI EAST END, JEDNÉ SRPNOVÉ NOCI ROKU 1888

Ve tmě matně poblikává jen několik pouličních plynových lamp, které zatím ještě nikdo nerozbil. Na dlažbě před hospodami žhnou ohně v otevřených kotlících a staříci u nich prodávají vařené mořské šneky. Tajemná cizinka, od klobouku až po boty v černém, klouže nenápadně ze stínu do stínu v temných zákoutích ulice, jako by sama byla jen pouhý stín. Tam, odkud přichází, je nemyslitelné, aby se žena vydala sama do noci bez doprovodu manžela, otce či bratra. Ale ona udělá cokoli, aby našla jistou ztracenou osobu.

Kráčí ulicí, pod černým závojem má oči na stopkách, všechno sleduje, všeho si všímá a všechno pozoruje. Vidí skleněné střepy na rozbitých chodnících. Všímá si, jak se kolem drze prohánějí krysy s odpornými holými ocásky. Mezi krysami a střepy vidí pobíhat malé bosé otrhánky. Pozoruje dvojice, muže v červených flanelových vestách a ženy v laciných slaměných čepcích, jak se zavěšení do sebe motají po ulici. Vidí u zdi mezi krysami ležet člověka. Je opilý nebo spí, možná je dokonce mrtvý.

Dívá se, ale taky naslouchá. Opodál vrzavě vykvikne v zakouřené tmě flašinet. K dámě v černém závoji dolehne jeho přiopilá písnička. Zaslechne přede dveřmi hostince volat malou holčičku: „Tatínku! Tati!“ Slyší výkřiky, smích, hulákání ochmelků a volání pouličních prodavačů: „Čerstvý ústřice! Dejte si je s voctem, pošmáknete si! Pěkný kousky, čtyry za penny.“

Cítí ocet. A taky gin, vařené zelí, horké párky, slaný vzduch z blízkého přístavu a nakonec zápach od Temže. Cítí hnijící ryby. I ostrý puch splašků z kanálu.

Přidá do kroku. Musí být stále v pohybu, protože nepátrá jen ona sama, také ji kdosi hledá. Lovkyně v černém závoji je zároveň kořistí. Musí jít daleko, aby ji muži, kteří po ní pátrají, nenašli.

U další pouliční lampy spatří přede dveřmi ženu s rudými rty a načerněnými řasami. Přijede drožka, zastaví a z ní vystoupí muž ve fraku a lesklém hedvábném cylindru. Přestože má žena u dveří na sobě večerní róbu s hlubokým výstřihem, kterou možná kdysi nosila nějaká dáma z lepší společnosti, tajemná cizinka v černém si nemyslí, že tenhle gentleman půjde se ženou tančit. Všimne si jejího vyděšeného pohledu – i přes široký úsměv rudých rtů má prostitutka v očích strach. Mrtvolu jedné takové našli nedávno jen o pár ulic dál s rozpáraným břichem. Dáma v černém odvrátí zrak a kráčí dál.

Mrkne na ni zarostlý pobuda, opřený o zeď: „Co tak sama, paninko? Nestála byste vo nějakou společnost?“ Kdyby byl gentleman, neoslovil by ji, dokud by je někdo nepředstavil. Dáma si ho nevšímá a chvátá pryč. Nesmí tu s nikým mluvit. Nepatří sem. To vědomí ji však netrápí, protože nepatřila nikdy nikam. A svým způsobem byla vždycky sama. Ale když pátrá pohledem v temných stínech, u srdce ji zabolí, protože už nemá domov, je cizinkou v největším městě na světě a neví, kde dnes večer složí hlavu.

A pokud se, dá-li Bůh, dožije zítřejšího rána, může jen doufat, že najde milovanou osobu, po níž pátrá.

A tak kráčí dál do temnoty a stínů, špinavými uličkami kolem doků východního Londýna. Úplně sama.

KAPITOLA PRVNÍ

Vážně bych moc ráda věděla, proč mi máma dala jméno Enola, které se pozpátku čte „alone“ – sama. Máma měla nebo snad pořád ještě má ráda rébusy a hádanky a tímhle jménem určitě chtěla něco sdělit – možná mi chtěla dát něco do vínku nebo mi trochu neohrabaně požehnat a naznačit své budoucí plány, i když otec byl tou dobou ještě naživu.

Ať tak či onak, celé dětství mi skoro každý den říkala: „Však ty to nějak zvládneš sama, Enolo.“ Těmito slovy se se mnou většinou loučila, myšlenkami kdovíkde, když odcházela se skicákem, štětci a akvarelovými barvami na toulky přírodou. A takhle, dočista samotnou, mě taky zanechala tehdy v červenci, v den mých čtrnáctých narozenin, když se večer nevrátila domů do našeho sídla Ferndell.

Ale oslava narozenin se konala, slavila jsem s komorníkem Lanem a jeho ženou, naší kuchařkou, a proto mě nejdřív mámina nepřítomnost nijak netrápila. I když jsme k sobě měly s mamkou dost blízko, málokdy jsme se jedna druhé pletly do soukromých věcí. Pomyslela jsem si, že ji asi zdrželo něco naléhavého, hlavně proto, že už předem poprosila paní Laneovou, aby mi při odpoledním čaji předala několik balíčků.

Od mámy jsem k narozeninám dostala:

sadu na kreslení: papír, sadu tužek a perořízek, abych si je mohla ořezávat, gumy na vymazávání, to všechno úhledně srovnané v dřevěném kufříku, který se dal rozložit jako stojan,

tlustou knihu nazvanou Květomluva, jakož i rukověť k symbolistice vějířů, kapesníčků, pečetního vosku či poštovních známek,

a mnohem tenčí sešitek s rébusy.

Nebyla jsem žádný zázračný výtvarný talent, ale máma mé začátečnické pokusy všemožně podporovala. Věděla, že ráda kreslím a ráda si přečtu každou knížku, ať je o čemkoli – ale taky věděla, že luštění rébusů a přesmyček mě nikdy moc nebavilo. I přesto mi tenhle sešitek vyrobila vlastnoručně, to bylo jasné – sama poskládala a sešila stránky, které vyzdobila krásnými akvarely květin.

Očividně pro mě ten dárek vyráběla delší dobu. Určitě na mě nezapomněla, říkala jsem si umíněně. Ten večer dokonce několikrát.

I když jsem netušila, kde mamka může být, čekala jsem, že se buď večer vrátí domů, nebo pošle nějaký vzkaz. Proto jsem spala vcelku klidně.

Avšak i nazítří ráno Lane vrtěl hlavou. Ne, madam se ještě nevrátila. Ne, neozvala se. Venku pršelo a šedivé nebe odráželo mé rozpoložení – zmocňovaly se mě čím dál větší obavy.

Po snídani jsem vyběhla nahoru do své ložnice, příjemného pokojíku, kde šatní skříň, mycí stolek, komoda a všechno ostatní bylo bíle natřené a lemované bordurou z růžových a modrých kytiček. Říkalo se tomu „nábytek ve venkovském stylu“, byl laciný a hodil se jen pro děti, ale mně se líbil.

Obvykle.

Dneska ne.

Nemohla jsem zůstat uvnitř, vlastně jsem ani nevydržela sedět, jen chviličku, abych si přes boty nazula galoše. Vzala jsem si košili a pumpky, pohodlné oblečení, které kdysi patřilo mým starším bratrům, a přes ně si přehodila pršiplášť. Celá v gumě jsem pak s dupáním seběhla dolů a vzala si ze stojanu v hale deštník. Pak jsem vyšla přes kuchyň a přitom oznámila paní Laneové: „Jdu se podívat ven.“

Zvláštní – totéž jsem říkala skoro každý den, když jsem odcházela z domu rozhlížet se po světě, aniž jsem přesně věděla, co hledám. Cokoli. Lezla jsem na stromy, jen abych zjistila, jestli tam něco najdu – šnečí ulity s hnědými a žlutými proužky, trsy oříšků, ptačí hnízda. A když jsem našla hnízdo straky, zkoumala jsem, co v něm je: knoflíčky z bot, útržek lesklé stuhy, ztracená náušnice. Hrála jsem si, že se ztratilo něco nesmírně cenného a já po tom pátrám.

Jenomže tentokrát to nebyla jen hra.

Paní Laneová taky pochopila, že je to jiné. Obvykle by řekla: „Kde máte klobouk, slečno Enolo?“ Protože já ho nikdy nenosila. Ale teď mlčela a jen se dívala, jak odcházím.

Jak se jdu podívat po mámě.

Opravdu jsem si myslela, že ji najdu sama.

Když na mě z kuchyně nebylo vidět, začala jsem pobíhat sem a tam a snažila se zachytit její stopu jako lovecký pes. Včera ráno, když jsem měla ty narozeniny, jsem si směla poležet, a tak jsem mámu neviděla odcházet z domu. Ale protože jsem si myslela, že si asi chtěla jako obvykle pár hodin skicovat květiny a rostliny, začala jsem ji nejdřív hledat kolem Ferndellu.

Mámina péče o pozemky na našem panství spočívala v tom, že dávala všem rostlinám volnost. Procházela jsem kolem květinových záhonů připomínajících džungli, kráčela po zanedbaném trávníku, zapleveleném hlodášovými keři a ostružinami, i po lese zarostlém šlahouny psího vína a břečťanu. A po celou dobu na mě z uplakané šedivé oblohy padal déšť.

Náš starý pes, kolie Reginald, běžel se mnou, dokud ho neotrávilo, že je celý mokrý. Pak se šel radši někam schovat. Rozumné zvíře. Promočená až po kolena jsem si uvědomovala, že bych měla udělat to samé, ale nedalo mi to. Má úzkost narůstala s rychlostí mých kroků, až mě jako bič zasáhla děsivá myšlenka. Hrozné pomyšlení, že máma leží někde venku, zraněná nebo nemohoucí, nebo – a to byla obava, kterou jsem nemohla pominout, protože máma už nebyla nejmladší –, že ji možná někde na toulkách zradilo srdce. Možná dokonce… ale člověk si to nemůže ani v duchu říkat tak naplno, dají se přece použít jiná slova. Vydechla naposled. Opustila nás. Odebrala se na věčnost. Odešla za otcem.

Ne. Prosím, jen to ne.

Zdálo by se, že když jsme s mámou neměly příliš důvěrný vztah, její zmizení mi moc vadit nebude. Ale bylo to přesně naopak – měla jsem o ni hrozný strach, protože mi připadalo, že kdyby se jí něco stalo, byla by to moje chyba. Vždycky jsem se cítila provinile – i za to, že žiju, že dýchám –, protože jsem se matce narodila tak nevkusně pozdě. Byla jsem skandál, břemeno, snad to chápete. A vždycky jsem měla v plánu, že to všechno napravím, až budu dospělá. Jednou, doufala jsem, proměním svůj život v zářivé světlo, které mě pozvedne ze stínu hanby.

A pak mě máma bude mít ráda, to je přece jasné.

Takže prostě musí být naživu.

A já ji musím najít.

Chodila jsem křížem krážem a prohledávala les, v němž celé generace panstva lovily králíky a tetřívky, lezla jsem nahoru a dolů po stěnách skalnaté rokle u jeskyně porostlé kapradím, podle něhož dostalo sídlo Ferndell své jméno. Bylo to mé oblíbené místo, ale dneska jsem se tam nezdržela. Pokračovala jsem dál až k hranici parku, kde končil les a začínala zemědělská půda.

A vydala jsem se i do polí, protože mamka tam mohla jít kvůli květinám. Panství Ferndell neleželo daleko od Londýna a pachtýři na našich polích pěstovali místo zeleniny hyacinty, macešky a lilie, protože z čerstvých květin, dodávaných každý den na trh v Covent Garden, měli lepší živobytí. Rostly tady řady růží, políčka krásnooček, divokými barvami tu plály záhony s cíniemi a máky, všechny určené pro Londýn. Vždycky jsem si při pohledu na ta kvetoucí pole představovala to úžasné město, kde služebné denně s úsměvem roznášejí čerstvé květiny do každého pokoje a kde si šlechtičny a dámy z královské rodiny zdobí šaty či účes sasankami a fialkami nebo se obklopují jejich vůní. V Londýně, kde…

Ale dnes se květiny na polích, celé nasáklé deštěm, zplihle skláněly k zemi a sny o Londýně mi vydržely jen na jedno nadechnutí a vydechnutí a pak se vypařily jako mlha stoupající nad pole. Nekonečná pole. Míle a míle polí.

Kde může máma být?

Snila jsem o tom – tedy ve snech o mamce, ne o Londýně –, že ji najdu sama, zachráním ji jako velká hrdinka a ona ke mně bude vzhlížet s vděčností a obdivem.

Ale to byly jen bláhové sny.

Zatím jsem prohledala jen zhruba čtvrtinu pozemků a z polí skoro nic. Jestli máma někde leží zraněná, vypustí duši dřív, než ji najdu takhle úplně sama.

Otočila jsem se a běžela zpátky do domu.

Tam se ke mně pan a paní Laneovi snesli jako pár hrdliček na hnízdo, on ze mě stáhl promočený kabát a vzal mi mokrý deštník a boty, ona mě strkala do kuchyně, abych se zahřála. I když mě nemohla hubovat přímo, své názory dávala jasně najevo. „Jenom úplný hlupák se toulá celé hodiny venku v dešti,“ sdělovala velkému sporáku na uhlí a odklopila jednu z kulatých plotýnek. „Urozená slečinka může nastydnout stejně snadno jako chudá holka, a kdo se nastudí, může i umřít,“ hudrala na konvici, když ji pokládala na živý oheň pod plotnou. „Souchotě si nevybírají,“ oznámila plechovce s čajem. Nemusela jsem odpovídat, protože to neříkala mně. Nemohla by si dovolit říkat mi takové věci přímo. „To je sice moc pěkné, že má někdo svoji hlavu, ale co když dostane angínu, zánět pohrudnice, zápal plic nebo ještě něco horšího,“ mračila se na šálky na čaj. Pak se otočila přímo ke mně a rázem změnila tón: „Odpusťte, slečno Enolo, budete si přát něco k obědu? Přitáhnete si židli blíž ke kamnům?“

„Připekla bych se jako topinka. Ne, nechci nic k obědu. Máte nějaké zprávy o matce?“ Odpověď jsem už znala, protože Lane nebo jeho žena by mi hned řekli, kdyby se něco dozvěděli, ale nemohla jsem si pomoct a musela jsem se zeptat.

„Nic, slečno,“ otírala si ruce do zástěry, jako by zavinovala miminko.

Vstala jsem. „Musím napsat pár dopisů.“

„Slečno Enolo, v knihovně není zatopeno. Donesu vám věci sem ke stolu.“

Byla jsem docela ráda, že nemusím sedět ve velkém koženém křesle v ponuré knihovně. Paní Laneová mi do vyhřáté kuchyně přinesla papír s naším rodinným erbem, kalamář, pero a nějaké pijáky ze stolu v knihovně.

Namočila jsem pero do kalamáře a na krémový papír napsala pár slov pro místní policii, informaci o tom, že se matka zřejmě ztratila, a požádala jsem je, zda by byli tak laskaví a zorganizovali pátrání.

A pak jsem seděla a uvažovala: Opravdu je to nutné?

Bohužel bylo. Dál jsem to odkládat nemohla.

Zvolna jsem napsala další zprávu, která už brzo poletí po drátě mnoho mil, než ji dálnopisný stroj vytiskne takto:

MADAM EUDORIE VERNET HOLMESOVA VCERA ZMIZELA STOP ZADAM RADU STOP ENOLA HOLMESOVA

Poslala jsem tuto zprávu Mycroftu Holmesovi na adresu Pall Mall v Londýně.

A telegram stejného znění i Sherlocku Holmesovi na Baker Street, taky v Londýně.

Svým bratrům.

KAPITOLA DRUHÁ

Po doušcích jsem vypila horký čaj, který mi vnutila paní Laneová, převlékla se do suchých pumpek a chystala se vyrazit do vesnice s dopisy.

„Ale vždyť prší, je takové mokro… Dick vám je tam donese,“ nabízela mi paní Laneová a zase si žmoulala ruce v zástěře.

Dick, její dospělý syn, vykonával na panství drobné práce a náš pes Reginald, poněkud inteligentnější kolie, na něj při tom dohlížel. Nechtěla jsem říkat paní Laneové, že Dickovi bych takový důležitý úkol nesvěřila, a tak jsem odpověděla: „Chci se tam taky trochu poptat. Vezmu si kolo.“

Můj bicykl nebyl žádný starý kostitřas s vysokým kolem, ale moderní nižší „trpasličí kolo“, dokonale bezpečný stroj opatřený nafukovacími pneumatikami.

Šlapala jsem mrholením a pak zastavila u domku vrátného – Ferndell Hall je malé panství, vlastně jen kamenný dům, který se tváří důležitě, dalo by se říct, ale přesto má příjezdovou cestu, bránu, a tedy i domek vrátného.

„Coopere,“ požádala jsem ho, „otevřel byste mi bránu? A mimochodem, nevzpomínáte si, že byste včera otvíral mé matce?“

Vrátný nedokázal skrýt překvapení nad takovou otázkou, ale odvětil, že ne. Madam Eudorie Holmesová tudy neprošla.

Když mi otevřel, dojela jsem ten kousek cesty do vesnice Kineford.

Na poště jsem odeslala telegramy. Potom jsem nechala svůj dopis na policejní stanici a promluvila s konstáblem. Pak jsem se vydala na výzvědy. Stavila jsem se na faře, u zelináře, v pekárně, v cukrárně, u řezníka, v rybárně a tak dále a co nejdiskrétněji jsem se vyptávala na mámu. Nikde ji neviděli. Vikářova žena (stejně jako pár dalších) mě uvítala s nesouhlasně zdviženým obočím. Nejspíš kvůli pumpkám. Na veřejnosti jsem totiž měla jezdit na kole ve „sportovním úboru“: dlouhých širokých spodkách a nepromokavé sukni – nebo aspoň v sukni tak dlouhé, aby mi nebyly vidět kotníky.

Vím, že mámu pomlouvali kvůli tomu, že důsledně neskrývá pohoršlivé předměty jako nohy od piana, uhláky a mě.

To nevkusné, skandální dítě.

Nikdy jsem se neptala na to, proč jsem ostuda rodiny, protože takovými otázkami bych se dotkla témat, o kterých by „slušná“ dívka neměla nic vědět. Ale všimla jsem si, že skoro všechny vdané ženy přestaly každý rok či dva na čas vycházet z domu a o pár měsíců později se objevily s novým dítětem, a tak třeba dvanáctkrát po sobě, dokud toho nenechaly nebo neumřely. Naproti tomu máma přivedla na svět jenom mé dva o mnoho let starší bratry. Asi kvůli té počáteční zdrženlivosti byl můj pozdní příchod na svět považován za vrcholnou ostudu pro urozeného racionalistu a logika a jeho slušně vychovanou, umělecky založenou manželku.

Ti, kdo na mě hleděli se zdviženým obočím, se k sobě nakláněli a špitali si, když jsem projížděla Kinefordem a vyptávala se dál: ještě v krčmě, u kováře, u tabáčníka a v hostinci, všude tam, kam „slušná“ dáma téměř nevkročila.

Nic jsem se nedozvěděla.

A i když jsem se usmívala a tvářila se, že se ptám jen tak mimochodem, skoro jsem slyšela, jak mi za zády sílí šeptanda vzrušených klepů, dohadů a řečí, zatímco jsem se smutně vracela domů do Ferndell Hall.

„Nikdo ji neviděl,“ odpověděla jsem na nevyřčenou otázku v očích paní Laneové, „a nikdo netuší, kde by mohla být.“

Znovu jsem mávnutím ruky odmítla její nabídku oběda, i když byl už skoro čas na odpolední čaj, pomalu jsem vyšla nahoru k mamčiným pokojům, zastavila jsem se přede dveřmi a přemýšlela. Mamka si své apartmá zamykala. Údajně proto, aby ušetřila paní Laneové práci – neměli jsme jiné služebnictvo než manžele Laneovy, a tak si máma uklízela své pokoje sama. Skoro nikdy nikoho dovnitř nepouštěla, ale v tomhle případě…

… jsem se rozhodla vstoupit.

Sáhla jsem na kliku a očekávala jsem, že budu muset sehnat Lanea, aby mi přinesl klíč.

Ale klika pod mými prsty povolila a cvakla.

A v tu chvíli jsem pochopila – pokud mi to nebylo jasné už předtím – že nic už nebude jako dřív.

Rozhlédla jsem se po mámině ztichlém salonku a pocítila jsem větší zbožnou úctu než v kostele. Přečetla jsem sice otcovy knihy o logice a taky Malthuse a Darwina a stejně jako rodiče jsem vyznávala racionální a vědecké názory, ale když jsem stála v mámině pokoji, skoro se mi chtělo začít v něco věřit. Snad v duši nebo v nějaký vyšší duchovní princip.

Máma si zařídila salonek jako svatyni uměleckého ducha. Japonské hedvábné panelové závěsy s lotosovými květy na oknech byly roztažené, pokoj byl plný světla a zařízený lehkým, světlým, jakoby bambusovým nábytkem, ale vyřezávaným z javorového dřeva. Nic tu nepřipomínalo bytelný tmavý mahagonový nábytek dole v přijímacím salonu. Ten byl natřený fermeží, na oknech visely těžké seržové závěsy a ze zdí strnule zíraly ponuré portréty dávných předků. Tady v mámině království bylo dřevo natřené na bílo, stěny vymalované pastelovými barvami a na nich stovky jemných akvarelů: mamčiny vzdušné a detailně propracované skici květin, obrázky o velikosti dopisního papíru zarámované v tenkých rámečcích.

Na chvilku jsem měla pocit, jako by máma stála přímo vedle mě, jako by se mnou byla celou dobu.

Kéž by to tak bylo.

Po špičkách, jako bych ji snad mohla vyrušit, jsem vešla do vedlejšího pokoje, mámina ateliéru: prázdné místnosti s okny bez závěsů kvůli světlu a holou dubovou podlahou kvůli úklidu. Přelétla jsem pohledem stojan, malířský stůl s nakloněnou deskou, police s papíry a dalšími malířskými potřebami a zamračila jsem se, když mi padl zrak na dřevěnou krabičku.

Ať šla mamka kamkoli, svou sadu akvarelů si nevzala.

A já myslela, že…

To jsem ale pitomá. Nejdřív jsem se měla podívat sem. Ona se nevypravila kreslit květiny. Odešla – kdo ví kam, kdo ví proč. Vždyť já to vůbec nevím, tak jak jsem si mohla myslet, že ji najdu sama? Jsem pitomá, úplně pitomá.

Prošla jsem dalšími dveřmi do máminy ložnice, tentokrát rázným krokem.

A hned jsem se překvapeně zastavila, a to z několika důvodů. Hlavně proto, že mámina moderní lesklá mosazná postel nebyla ustlaná. Po celý můj dosavadní život mě máma každé ráno honila, abych si ustlala postel a uklidila pokoj hned po snídani. Určitě by sama nenechala na posteli shrnutá prostěradla, rozházené polštáře a prošívanou peřinu napůl spadlou z postele na perský koberec.

Navíc si ani neuklidila oblečení. Její hnědé tvídové vycházkové šaty byly ledabyle přehozené přes stojací zrcadlo.

Ale když si nevzala svůj obvyklý vycházkový oděv se sukní, která se dala vytáhnout tkanicemi tak, aby se ušpinily nebo namočily jen spodničky, a zase okamžitě spustit, pokud by se nečekaně objevil na obzoru nějaký muž – když si nevzala tyhle praktické moderní šaty vhodné do přírody, tak co měla na sobě?

Roztáhla jsem sametové závěsy a pustila do ložnice světlo. Otevřela jsem skříň a snažila se vyznat v té změti oblečení uvnitř: byly tam šaty z vlny, česané vlny, mušelínu, bavlny, ale taky damašku, hedvábí, tylu a sametu. Abyste rozuměli, máma byla volnomyšlenkářka, originální osobnost, podporovala ženské hnutí a reformu oblékání, včetně nesešněrovaných, pohodlných šatů, které prosazovalo estetické hnutí, ale ať se jí to líbilo, nebo ne, byla i vdovou po šlechtici a měla jisté povinnosti. Takže vlastnila vycházkové oblečení a „sportovní“ úbory, ale i formální oděv na návštěvy, večerní róbu s výstřihem, plášť do opery a plesové šaty – pořád ty stejné, nachové, které nosila už léta. Bylo jí jedno, jestli jde s módou. A nikdy nic nevyhodila. Byl tu „smutek“, černé vdovské šaty, v nichž chodila rok po smrti mého otce. Bronzově zelený plášť, vzpomínka na časy, kdy jezdívala na hony na lišku. A dlouhá šedá pláštěnka s kapucí na pochůzky po městských chodnících. Visely tu kožešinové kabáty, prošívané saténové župany, kašmírové sukně, plno blůz. V té záplavě starorůžové, kaštanové, šedomodré, levandulové, olivové, černé, jantarové a hnědé jsem nemohla přijít na to, co vlastně chybí.

Zavřela jsem skříň, rozhlížela se po pokoji a uvažovala.

V celém pokoji byl strašný nepořádek. Na mramorové desce mycího stolku ležel pohozený rozšněrovaný korzet spolu s dalším spodním prádlem a na toaletním stolku spočíval podivný polštářek. Vypadal jako vysoký nakadeřený dámský účes, byl celý z chomáčů a smotků bílých koňských žíní. Zvedla jsem ten zvláštní balík, který na dotek trochu pružil, a protože jsem vůbec netušila, co by to mohlo být, vzala jsem ho s sebou, když jsem odcházela z máminých pokojů.

Dole v hale jsem narazila na Lanea, který leštil dřevěné obložení. Ukázala jsem mu svůj nález a zeptala se ho: „Lane, co je tohle?“

Jako správný komorník se pokusil zachovat kamenný výraz, ale stejně se při odpovědi trochu zakoktal: „To… je… é, slečno Enolo, vycpávka pod šaty.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Enola Holmesová – Případ pohřešovaného markýze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.