Všechno záleží na tom,

klademe-li pravdu na první místo, nebo na druhé.

John Wicleff

© Petr Hugo Šlik, 2012

Cover © Veronika Botová, 2012

© ARSCI, 2012

ISBN 978-80-7420-500-2 (formát EPUB)
ISBN 978-80-7420-501-9 (formát MOBI)

Obsah:

Pokažená svatba

Černý motýl rozpíná křídla

Sáček horkých kaštanů

František vypravuje

Projížďka tramwayí

Několik šálků černé kávy

Vzhůru dolů!

Noční porada

Bohnická zabijačka

Let Černého motýla

S časem o závod

Černý motýl útočí

Radosti života

O autorovi

Tiráž

Pokažená svatba

Lide československý!

Tvůj odvěký sen stal se skutkem. Stát československý vstoupil dnešního dne v řadu samostatných kulturních států světa. Vše, co podnikáš, podnikáš od tohoto okamžiku jako nový svobodný člen velké rodiny svobodných národů.

Novými činy v těchto chvílích zahajují se nové a bohdá slavné dějiny Tvoje.

(z prohlášení Národního výboru československého
ke vzniku samostatného státu, 28. října 1918)

Dvacátého osmého října devatenáct set osmnáct bylo v Praze neobyčejně příjemné počasí. Od rána svítilo slunce, obloha byla bez mráčku a ulicemi vál jen mírný, svěží vítr. Město se probouzelo a protíralo si od spánku slepené oči. Obchodníci postávali před svými krámky s rukama za zády a zdravili kolemjdoucí uctivou úklonou. Koně, táhnoucí drožky a fiakry, bubnovali po dláždění a nad hlavami chodců se neslo vyzvánění pražských kostelních zvonů.

Malý, asi padesátiletý muž v buřince a s cvikrem dobíhal na Újezdě tramway. Jednou rukou si přidržoval buřinku a komickým poskakováním se snažil dostihnout již rozjíždějící se vůz. Nepodařilo se mu to jen o chvíli, pročež se zastavil, a když konečně popadl dech, řekl sám sobě: „Inu co,“ vyndal z cigaretového pouzdra z poloviny vykouřenou cigaretu, zapálil si ji a vydal se volným krokem za zmizelou tramwayí.

Vysoká černovláska, oblečena do obyčejného šatu bez jakýchkoliv ozdob, zavřela dveře domu na Novém Městě pražském, nedaleko kostela svatého Apolináře, a rozhlédla se po ulici. Jemnými dlouhými prsty si zapnula knoflík u krku, povzdechla si a udělala první krok.

Stará bělovlasá a vrásčitá žena v přízemí žižkovského činžáku usrkla černé kávy a odložila hrnek na stůl před sebou. Oči přitom nespustila z okna, které vedlo do ulice. Levou rukou bezmyšlenkovitě hladila tlustého černého kocoura, který jí ležel v klíně.

Vypadalo to na docela obyčejný den, ale něco viselo ve vzduchu. Konec války byl na spadnutí a v Ženevě probíhalo zasedání představitelů domácího a zahraničního odboje. Čeští legionáři v daleké Sibiři ovládali území větší než rakousko-uherská říše a profesor Masaryk snažil se ve Spojených státech získat podporu pro vznik samostatného státu všech Čechů a Slováků. Mýlil by se však ten, kdo by čekal, že v pražských ulicích a hospodách nemluvilo se toho dne o ničem jiném. Pražané měli sice o těchto věcech všeobecné povědomí, tedy alespoň někteří z nich, ale daleko důležitější pro ně byly události docela jiné, jim přece jen poněkud bližší. Tak například mladá Rozálie Staňková z Dlážděné ulice včera opět přišla domů až pozdě v noci, jen pánbůh ví, s kým se tahá. O pekaři Bonifácovi z Uhelného trhu se zase rozkřiklo, že dává do mouky mnohem více pilin než ostatní pekaři a starého tuláka Máčalu vytáhli ráno na Kampě z Vltavy dočista utopeného. Život v Praze si zkrátka běžel svým tempem, zcela nezávisle na dění v okolním, velkém světě. Lidé dál posedávali v hospodách, chodili do školy a slavili svatby. Jedna taková oslava probíhala toho dne již od rána i v sále hostince Pod Vyšehradem.

Vdávala se dcera pana Čestmíra Koteckého, vyšehradského sokola, a byla to svatba jaksepatří. Pan Kotecký byl velkým vlastencem, který horoval pro vše české, a proto byla jeho dcera oblečena v jakési směsici chodského a hanáckého kroje (ačkoliv ona sama si pro tento den původně přála docela jiné šaty), čepovalo se výhradně plzeňské pivo a na pódiu vyhrávala kapela pana Krále, Kralovanka. Ta byla po celé Praze a blízkém okolí známa širokým repertoárem českých a moravských lidových písní. Sám starý pan Král, dobromyslný to tlustý muž s licousy, byl nadšeným sběratelem těchto skvostů z pokladnice národního bohatství a podařilo se mu dokonce pro tuto svou zálibu nadchnout i mnoho mladých, díky čemuž udržel svou kapelu v chodu i během války. Původní jeho kontrabasista narukoval hned v roce 1914 a o dva roky později padl u Verdunu, klarinetista zas zahynul v roce 1915 kdesi v Itálii a podobně přišel pan Král ještě o několik dalších muzikantů, které však úspěšně nahradil novými, většinou velmi mladými hráči. Díky tomu bylo věkové složení Kralovanky poněkud netradiční. Hráli zde muzikanti buď velmi staří, nebo velmi mladí, střední generace chyběla zcela. Dnes držel kontrabas v rukou Gustav, sebevědomý pětadvacetiletý mladík s ryšavými vlasy a s knírkem, jemuž se snad díky jakési zdravotní vadě, kterou před ostatními úspěšně skrýval, podařilo vyhnout povolávacímu rozkazu, a na klarinet zas hrál Josef Václav, jeho spolubydlící a kdysi mladší spolužák z gymnasia. Tento teprve osmnáctiletý mladík červených tváří a světlých vlasů, s rudým šátkem frajersky uvázaným kolem krku, právě velmi zaníceně hrál píseň Okolo Třeboně a svým trochu ustrašeným pohledem pozoroval tančící svatebčany pod pódiem. Gustav naopak basoval velmi uvolněně, i v průběhu skladeb popíjel pivo a zdálo se, že více než samotná hra jej zaměstnává neustálé pomrkávání po všech mladých dívkách v sále, chodsko-hanáckou nevěstu nevyjímaje.

Na co myslel Gustav, nebylo by pro všímavého pozorovatele těžké uhodnout, avšak jaké myšlenky táhly hlavou Josefa Václava? Jestlipak si vzpomněl na své rodiče, kteří zůstali na chalupě v Domaníně, jenž je od Třeboně jen kousek? Připomněl si staré kamarády, s kterými podnikal toulky lesem a objevitelské plavby v neckách po Opatovickém rybníku? Nejspíš ano, ale to všechno odvál čas. Teď již byl mladým mužem, studujícím v Praze na gymnasiu a přivydělávajícím si hraním na klarinet v kapele pana Krále. Odmala mu rodiče a dědeček předčítali všechny české knihy, které doma měli, a matka mu tichým hlasem zpívala lidové písně. Tak se jim podařilo v mladém Josefu Václavovi zasít semínko zájmu o hudbu a českou literaturu, které, jak chlapec rostl, rostlo a sílilo s ním. Nalezl zálibu především v české poesii a nadšeně hltal všechna nová dílka Šrámkova, Tomanova, či Gellnerova. Jakoby mimochodem naučil se hrát na klarinet a než se nadál, bylo mu čtrnáct let, stál před chalupou s kufrem v ruce a loučil se s rodiči před cestou do Prahy, kde měl druhý den nastoupit na českém gymnasiu. Matka mu na památku dala červený šátek, který mu před cestou slavnostně uvázala kolem krku, od otce pak dostal knihu citátů Mistra Jana Husa, vydanou Vilímkovým nakladatelstvím. Bylo domluveno, že bude bydlet v podnájmu u matčiny staré kamarádky z dětství, paní Čvančarové. Ta byla již vdovou a měla dostatečně velký byt v činžovním domě v Holešovicích.

Byl ve škole sotva pár měsíců, když jej na chodbě oslovil starší spolužák, kterého znal od vidění.

„Pane, pouzdro, jež nesete v podpaží, zdá se býti pouzdrem od klarinetu.“

„Tak tomu vskutku je.“

„Jestlipak se uvnitř nachází také klarinet?“

„Ano, jistě.“

„Jste tedy muzikantem?“

„Inu, snažím se jím být.“

„Však uvidíme. Měl bych pro vás návrh, jak si muzicírováním vydělat pár korun na přilepšenou.“

Tak se Josef Václav seznámil s Gustavem. Ještě toho večera přišel na první zkoušku Kralovanky a protože jeho schopnosti byly shledány dostatečnými, nastoupil jako záskok za tou dobou ještě živého, ale na frontě již bojujícího původního klarinetistu. Gustav se pak stal jakýmsi jeho rádcem a prvním pražským kamarádem. Když se po pár měsících svěřil Josefu Václavovi, že shání nějaký levný podnájem, dohodli se, že budou u paní Čvančarové bydlet spolu. Byt byl dost velký i pro oba (pokud si nevodili dámské návštěvy, které ostatně paní Čvančarová netrpěla) a bylo výhodnější, skládali-li se na nájem dva.

Skladba skončila, sálem se nesl uznalý potlesk a Josef Václav se probral ze zadumání. Jako tolikrát předtím, i nyní byl udiven, jak daleko se ve svých myšlenkách dostal, zatímco hrál. Jeho prsty tančily po klapkách klarinetu zcela samovolně a pokud očima sledoval ručně opisované noty, které měl rozevřeny na stojánku před sebou, nevěděl o tom. A jako tolikrát předtím, i teď jej to potěšilo. Hned se cítil jako lepší muzikant.

„Pánové, zahrajeme si Synečka, ano?“ řekl pan Král a nemyslel to jako otázku. Josefa Václava to potěšilo. Oblíbená tato píseň profesora Masaryka měla snad i z toho důvodu ze všech písní v repertoáru Kralovanky vždy největší úspěch. Tak tomu bylo i tentokrát. Sotva zazněly první tóny, šum hlasů v sále utichl a zanedlouho se k Anně Králové, kapelníkově dceři a zpěvačce souboru, přidal první hlas z davu. Brzy po něm druhý, pak třetí a za chvíli již zpíval celý sál spolu:

„Ach synku, synku, doma-li jsi?

Tatíček se ptá, oral-li jsi.

Oral jsem oral, ale málo,

kolečko se mi polámalo.“

Osazenstva sálu zmocnil se pocit zvláštního vytržení, svatebčané brali se kolem ramen, muzikanti hráli s vervou jako málokdy a tu a tam dokonce ukápla slza dojetí. Do všeobecné nálady nezapadal snad jen Gustav, který jakoby duchem nepřítomen hladil krk své basy a přitom mlsným pohledem sledoval nohy a boky Anniny, rýsující se pod její dlouhou sukní. Jednou prý hladil i je, alespoň se tím kdysi chlubil, ale byla-li to pravda, věděl pouze on. Nejspíš ne, Gustav byl znám tím, že si hodně vymýšlí. Na to teď ovšem Josef Václav nemyslel. Celou jeho mysl zaměstnávala hra sama, neboť se blížilo jeho sólo, které několik dní předtím pečlivě cvičil a mnohokráte je přehrával před panem Králem, než byl tento náročný principál konečně spokojený. Nyní měl toto sólo poprvé zahrát před obecenstvem. Zrovna když do jeho výstupu zbývaly poslední dva takty a Josef Václav již se vztyčil ze své židle, zaslechl z vedlejší místnosti, od výčepu, jakýsi hluk, volání a výkřiky, zcela nezvyklé pro tuto denní dobu. Náhle se rozrazily dveře a do sálu vběhl rozcuchaný uřícený muž. Udělal tři rychlé kroky, při kterých porazil dva svatebčany, pak se zastavil, rozhlédl se kolem sebe a vida, že se mu podařilo na sebe upoutat pozornost větší části přítomných, zvedl do výšky zaťatou pěst a vykřikl: „Jsme samostatní! Jsme samostatní! Ať žije Československá republika!“

V životě se to někdy tak přihodí, že okamžiky, na které dlouho čekáme a které netrpělivě vyhlížíme, přijdou nakonec docela nevhod. Josef Václav by jistě sám sebe označil za vlastence, velmi živě se zajímal o politiku a pro myšlenku samostatného státu Čechů a Slováků horoval jako málokdo z jeho vrstevníků. Vždy byl dychtiv všech novinek o krocích profesora Masaryka, dmul se pýchou nad úspěchy a statečností českých legionářů a znal téměř zpaměti květnový Manifest českých spisovatelů, ale teď, když přišel slavný okamžik, v němž bylo všechno toto snažení úspěšně završeno, zdál se mu být poněkud znehodnocen tím, že mu pokazil jeho sólový výstup, a na okamžik zalitoval, že republika nebyla prohlášena alespoň o několik minut později.

Muzika ztichla jako když utne, pouze osamocený klarinet chvíli ještě zněl sálem, než i on skončil v dlouhém falešném tónu. Hned v příštím okamžiku strhla se však mela. Lidé se překřikovali, volali jeden na druhého a klobouky a věnečky létaly ke stropu sálu. Známí i cizí lidé se objímali a všelijaké volání „Sláva!“ a „Hurá!“ nebralo konce. I lidé, které svatební veselí prve poněkud unavilo a nyní již pospávali s hlavou na stole, byli nyní svými sousedy buzeni a byla jim sdělována tato radostná novina. Probuzení, když se dostatečně ujistili, že se nejedná o šprým, opět se s novou vervou chopili plných půllitrů a připíjeli na zdar mladé republice. Všichni se radovali, snad jen nevěsta byla trochu nesvá z toho, že veškerá pozornost teď nebyla upřena na ni, ale na jakési politické záležitosti. Zdálo se, jako kdyby ta všeobecná vřava neměla nikdy utichnout, avšak brzy kohosi napadlo, že bude nejlépe jíti oslavit tuto událost do pražských ulic. Tento nápad byl shledán výborným a všichni svatebčané se jako na povel hrnuli přes výčep ven, až byl nakonec celý sál prázdný, pouze na pódiu zůstali stát osamocení muzikanti Kralovanky. Někteří z nich začali balit své nástroje, jiní je rozpačitě pozorovali. Sám pan Král vypadal, že neví, co by bylo správné podniknout, když tu k nim přišel hostinský, který v sále sbíral prázdné sklenice, a řekl jim: „Co tady postáváte jako zmoklé slepice? Jděte hrát ven. Ať se lidé radují. Radši ať zpívají, než by tropili výtržnosti.“

Později, když si chtěl Josef Václav připomenout události toho dne, zjistil, že má vzpomínky podivně spletené a pomíchané. Když tenkrát vyšli před hospodu, zdál se jim jako přirozený cíl Vyšehrad, tyčící se na skále nad nimi, ale proti tomu silně protestoval Gustav, kterému se zřejmě nechtělo stoupat do příkrého kopce se svým těžkým a objemným nástrojem. Vydali se tedy nakonec podél Vltavy a kráčeli nazdařbůh pražskými ulicemi. V nich to vypadalo podobně jako předtím v sále hospody. Všude bylo plno radujících se lidí, kdo měl jakou červenobílou vlajku, ten s ní mával, nebo jimi zdobil okna domů. K radujícím se zástupům přidávali se hned od počátku také vojáci a četníci. Se slovy: „Jablíčka dolů!“ strhávali si ze svých uniforem odznaky nenáviděné monarchie a na místo nich zapichovali si všeslovanské trikolory a lvíčky.

Za pochodujícími muzikanty řadili se spontánně další a další lidé, až se stali čelem jakéhosi průvodu. Pochodovali ulicemi, tu a tam se zastavili a přitom stále hráli. Veškerý provoz v ulicích byl zcela ochromen, minuli dokonce i několik opuštěných tramwayí, jejichž řidiči připojili se ku slavícímu davu. Z oken mávali lidé, ze dveří hospod bylo muzikantům podáváno pivo na posilněnou a ze všech stran se ozývalo nekonečné volání slávy.

Nakonec došli až na Václavské náměstí, které již bylo zcela zaplněné. Přesto se jim podařilo prodrat se až pod sochu svatého Václava, tam se rozestoupili na podstavci a pokračovali v muzicírování. Mnohokrát zazněla hymna Kde domov můj? i Nad Tatrú sa blýská, avšak stejně často, ne-li častěji, dostalo se i na píseň Ach synku, synku, takže Josef Václav se toho dne svého sóla přece jenom dočkal. Po několika hodinách objevil se u podstavce sochy fotograf. Neustále poponášel stativ se svým přístrojem z místa na místo a dělal jeden snímek za druhým. Nakonec došel až před muzikanty a ti se ihned na schodech podstavce srovnali do ukázkového živého obrazu. Fotograf se nahrbil za svým přístrojem, přehodil přes sebe černou deku a chystal se stisknout spoušť, když tu náhle pan Král vykřikl:

„Počkat. Nefotografujte! Nemáme prapor.“

A vskutku – bylo to trochu směšné, ale ukázalo se, že v celém okolí sochy není žádný červenobílý prapor, a jak už to bývá, všichni zúčastnění, kteří si před chvílí na nějaký prapor ani nevzpomněli, začali po něm mocně toužit a rozhodně odmítali nechat se vyfotografovat bez něj. Nic nepomáhalo ujištění fotografa, že na černobílém obrázku nebudou barvy praporu rozeznatelné a že tudíž mohou rozložit před sebou jakýkoliv kus látky; muzikanti nechtěli tuto slavnou chvíli pošpinit podvodem. Nakonec je zachránila improvizace. Všimli si, že Gustav má na sobě krásnou červenou košili a Josef Václav zase bílou, a rozhodli se použít jejich rukávy. Gustav se sice bránil, tvrdil, že jeho košile je nová a drahá, ale proti přesile odhodlaných muzikantů, momentálně se nacházejících v jakémsi euforickém opojení, neměl nejmenší šanci svůj oděv uhájit. Za chvíli bylo hotovo. Pravé rukávy košil jim byly utrženy, svázány a připevněny pod krk Gustavovy basy. Pod tímto skvostným praporem shromáždila se pak celá kapela a několik okolostojících lidí a fotograf mohl konečně pořídit svůj snímek.

Tento okamžik zapamatoval si Josef Václav naopak velmi přesně, až do nejmenších podrobností. Tehdy Ji totiž poprvé spatřil. Od chvíle, kdy přišel do Prahy, věřil, že zde potká svou velkou lásku. Byly mu odporné intimnosti, s nimiž se mu svěřoval Gustav, on toužil po něčem jiném, než co mu mohlo poskytnout prchavé spojení dvou zpocených těl ve stínu stromů před hospodou. Věřil na velkou lásku, takovou, o jakých četl v knihách a básních. Časem seznal, že to nebude jednoduché. Dívky, které potkával, byly buď příliš nedostupné, nebo frivolní podobně jako Gustav a to bylo Josefu Václavovi snad ještě odpornější. Nic nedbal na Gustavův smích, když se mu jednou ve slabé chvilce svěřil se svým trápením; nehodlal v tom ustoupit ani o krok. Věděl, že jednoho dne potká dívku, která ho pochopí a která bude toužit po tom samém. Nepochyboval, že až se tak stane, pozná ji na první pohled. Nenechal se zmást tím, že ji stále nepotkává, protože věděl, že ta chvíle jednou přijde, a často si představoval, jaké to bude. Nikdy by jej však nenapadlo, že se tak stane na podstavci sochy svatého Václava, ve chvíli, kdy bude spolu s několika tisíci lidmi slavit vznik samostatného státu.

Když se konečně seskupili k fotografování pod improvizovaným praporem a fotograf jim nakázal, aby se nehýbali, spatřil pár metrů od sebe dívku, která se spolu s několika dalšími lidmi přidala ke Kralovance. Netvářila se, že by jí to bylo zvlášť po chuti, vypadalo to spíš, jako kdyby ji na místě drželi rozjaření sousedé, kteří chtěli mít na fotografii tak pěknou dívku, protože ona byla skutečně krásná. Josef Václav hned věděl, že je to ona. Ta, na kterou čekal celý svůj život. Dlouhé a husté černé vlasy jí lemovaly tvář se smutnýma modrýma očima, malým nosem a plnými rty. Byla vysoká, pěkných tvarů a oblečena byla do obyčejného šatu, bez jakýchkoliv ozdob. V jednu chvíli pozvedla pravou ruku, aby si upravila neposednou kadeř vlasů a Josef Václav tak mohl obdivoval její útlou bílou ručku s dlouhými, jemnými prsty. Nemohl však se pohnout, nechtěl-li celé skupině pokazit fotografování, a tak čekal, až fotograf skončí svou práci. Když se tak po nekonečně dlouhé době stalo, vydal se ihned směrem k dívce, avšak kdosi do něj zrovna strčil, další jej pootočil jiným směrem, takže se na chvíli zamotal v nastalém zmatku, a když se znovu zorientoval, dívku již nikde neviděl. Několik minut pak pobíhal zoufale kolem sochy, vyskakoval do vzduchu, aby viděl nad hlavami davu, vyptával se několika lidí, ale nebylo mu to nic platno. Po dívce jako by se slehla zem.

Oslava však pokračovala dál, nikdo nebral ohledy na jednoho smutného klarinetistu v jásajícím davu. Pod svatým Václavem střídali se různí řečníci, dorazilo několik dalších kapel, až se k večeru těžiště všeho dění jaksi přirozeně přesunulo do pražských pivnic a kaváren. Pan Král nakonec udělil svým muzikantům rozchod, k čemuž ho zřejmě přiměla i rozmrzelost nad ztrátou peněženky, kterou, jak zjistil, zřejmě vytratil někde během jejich triumfálního pochodu pražskými ulicemi. Propuštění muzikanti rozběhli se s bouřlivým jásotem do svých oblíbených podniků, a protože i Gustav již někam zmizel, seznal nakonec Josef Václav, že pod sochou vévody české země zůstal zcela osamocen. Podruhé toho dne sám sobě vynadal, že se dostatečně neraduje z dějinného okamžiku, který právě prožívá, i rozhodl se pečlivě vrývat do paměti každý detail tohoto dne, aby o něm mohl později vypravovat rodičům a jednou třeba i svým dětem.

Vydal se na toulku nyní již setmělou Prahou. Vystřídal mnoho hospod, v některých se potkal se spoluhráči, v jiných zase narazil na několik spolužáků a jinde chvíli poseděl docela sám. Dozvěděl se, že v půl desáté ráno rakousko-uherská vláda přijala Wilsonovy podmínky pro jednání o zastavení válečných operací, a dostaly se mu konečně do rukou ranní noviny s velkým nápisem PŘÍMĚŘÍ na titulní straně a nakvap sepsané prohlášení Národního výboru československého o vzniku samostatného státu, i dnešní den oslavující báseň Stanislava K. Neumanna:

Dvacátého osmého října devatenáct set osmnáct,

proraziv spár, jenž mne svíral,

spár ptáka, jenž si říkal orel, ale byl sup,

já, národ československý, stanul jsem

mezi národy svobodnými.

Alkohol a všeobecná okolní euforie umožnily Josefu Václavovi přece jenom poněkud zapomenout na onu dívku z davu, ale docela se mu ji vypudit z paměti nepodařilo. Domů přišel až po půlnoci, prohodil pár slov s rozrušenou paní Čvančarovou a šel hned spat. Gustav doma ještě nebyl.

Na dalším vystoupení měl pro ně pan Král překvapení. Každému muzikantovi rozdal po jedné památeční fotografii s improvizovaným praporem. Nad seskupenými muzikanty skvěl se umělecky vyvedený nápis Kralovanka a pod nimi zas datum 28. 10. 1918, lemované lipovými listy. Josef Václav měl ze snímku velikou radost. Jednak proto, že byl velmi povedený a že se na něj výtečně podařilo přenést slavnostní atmosféru okamžiku, kdy byl pořízen, avšak ještě více proto, že na něm byla zachycena i ona dívka. Přilepil si fotografii ke stěně nad postelí a každý večer před spaním se na ni díval.

***

Černý motýl rozpíná křídla

V čase 0:01 telefonovala neznámá žena z Holešovic. Podle vlastních slov zaslechla střelbu z holešovického přístavu. Žena zavěsila dříve, než jsem mohl zjistit její iniciály. Pro eventuální pozdější identifikaci mohou snad posloužit informace, že se jednalo o vdovu po zborovském legionáři a že telefonní přístroj má přímo ve svém bytě.

Vzhledem k času, kdy byl tento telefonát přijat, a vzhledem k předem stanovenému rozpisu služeb, spadá tento případ již do působnosti detektiva Ctirada Housky.

(hlášení detektiva Boučka z 18. 12. 1918 hla.28a/245/18)

O měsíc a tři týdny později, úterý 17. 12. 1918

Celá republika vře, situace se ještě ani zdaleka neuklidnila. V Těšíně jsou polští vojáci a československá armáda a sokolové na Slovensku válčí s Maďary. Mladou republiku tíží národnostní třenice, poválečné zmatky a přetrvávající problémy se zásobováním. Celá Praha netrpělivě čeká na příjezd profesora Masaryka, kterého Národní výbor zvolil 14. 11. v nepřítomnosti prvním presidentem Československé republiky. Masaryk má do Čech dorazit 21. prosince vlakem z Itálie.

Josef Václav nemá na školu ani pomyšlení. Téměř každý večer hrají s Kralovankou na nějaké slavnosti, a když má náhodou volno, prochází se po Praze a sleduje, co se kde děje. Jen tak se toulá, občas zajde na pivo a snad ani sám sobě nechce přiznat, že ve skutečnosti hledá dívku z fotografie. Gustav je věčně někde na záletech, a tak si mladík teď připadá víc sám než kdykoliv jindy.

Toho dne večer vracel se do Holešovic svou obvyklou cestou. Přes řetězový most, který ještě nedávno nesl jméno Františka Josefa I. a kterému nikdo z pražských nikdy neřekl jinak než Eliščin, po nábřeží k jatkám, podél jejich zdi a potom zkratkou přes holešovický přístav. Vždycky si tudy zkracoval cestu, i když to bylo místo velmi opuštěné, kde sotva kdy potkal jiného chodce. Vládla zde tma, většina lamp byla rozbitých, on se však ničeho nebál, neboť se mu zde nikdy nic zlého nestalo. Ten večer tomu však mělo být jinak. Mezi neosvětlenými budovami skladišť spíše jen tušil obrysy barelů, dřevěných beden a louží, kterým se musel vyhýbat. Měsíc, nedávno v novu, se skrýval za mraky, a tak jen chabě osvětloval přístavní jeřáb, tyčící se na kolejišti na břehu řeky. Vítr si pohrával s odpadky volně poházenými po dláždění, daleko po proudu Vltavy se ozvala lodní siréna a Josefa Václava se zmocnila neblahá předtucha. Vrazil ruce hluboko do kapes, bradu zabořil mezi límce kabátu a přidal do kroku, aby byl rychleji doma. Náhle okolní ticho protnul výstřel a krátce po něm druhý.

Josef Václav přiskočil k barelu, kolem kterého právě procházel, a schoval se za něj. Ostřil pohled do tmy okolo skladiště, odkud se výstřely ozvaly, nic však neviděl. Čekal a ani se nehnul. Když se delší dobu nic se nedělo, chystal se již vstát, avšak náhle třeskla další rána. V mžiku byl zpět na kolenou. Dveře skladiště se prudce otevřely a z nich vyskočil bíle oděný muž s rudým plnovousem. Ve vzduchu udělal kotoul, dopadl pevně na nohy, otočil se a vystřelil do tmy otevřených dveří. Poté se dal na útěk kolem barelu, za kterým byl schován Josef Václav, směrem k přístavnímu jeřábu. Ze skladiště vyběhli tři černě odění muži, kteří měli přes obličej přetažené černé pletené kukly. Vystřelili několikrát za prchajícím mužem, ale všichni minuli, a tak se dali do pronásledování. Dveře malého domku nedaleko jeřábu se otevřely. Ve světle, jež vycházelo zevnitř, bylo vidět, jak z útrob domku vyběhl obtloustlý noční hlídač, který si ještě v běhu dopínal uniformu. Překřížil cestu třem černým mužům a něco volal. Snažil se vyndat pistoli z pouzdra za pasem, ale to se mu zřejmě zaseklo. Stále s ním zápasil, když mu první černý muž třikrát vystřelil zblízka do prsou. Hlídač se skácel k zemi, druhý černý jej přeskočil, třetí se u něj na chvíli zastavil, kopnutím jej otočil naznak, aby se ujistil, zda je skutečně mrtvý, a pak pokračoval v běhu. Mezitím začal bíle oděný muž šplhat po žebříku na jeřáb. Lezl neobyčejně obratně, ani jednou mu nepodklouzla ruka nebo noha, přestože žebřík musel být po odpoledním dešti se sněhem značně navlhlý. Jeho pronásledovatelům už se tak dobře nevedlo, a tak když bílý muž konečně vylezl na příčnou rampu, měl dostatek času, aby se otočil a třikrát po nich vystřelil. Jednoho zasáhl a ten pak s výkřikem padal z jeřábu na kamennou dlažbu pod ním. Padal dlouho, trvalo věčnost, než jeho řev zakončil dutý náraz na zem. Tělo dopadlo jen pár metrů od Josefa Václava a revolver, který muži při pádu vylétl z ruky, se od země odrazil a zastavil se až o mladíkovu nohu.

Bíle oděný muž se nejprve krátce zastavil v kabině jeřábu a hák na ocelovém laně se začal pomalu spouštět k zemi. Muž vyběhl z kabiny zpět na rampu, udělal několik rychlých kroků a skočil. Josefu Václavovi se zatajil dech, když viděl bílou siluetu muže, jak plachtí vzduchem s rukama napřaženýma před sebou, jako kdyby skákal do vody. On ovšem padal volným pádem a Josefu Václavovi už se zdálo, že bude následovat černého muže, když jeho ruce náhle pevně sevřely jeřábní hák, lano se zhouplo a v další vteřině již bílý stál bezpečně na háku. Levou rukou držel se lana, v pravé měl svůj revolver a dvakráte jím rychle vystřelil po svých pronásledovatelích, kteří se teprve teď vyšplhali na příčnou rampu. Podařilo se mu jednomu z nich vystřelit z ruky zbraň a ta spadla do Vltavy.

Jeřábní hák stále klesal dolů, a když byl posledních pár metrů nad zemí, pustil se bíle oděný muž lana a seskočil. Dopadl čistě na obě nohy, ještě jednou vystřelil směrem k jeřábu a několika rychlými kroky dostal se za roh nejbližšího skladiště, pryč z dostřelu. Oddychl si, zastrčil revolver do pouzdra za pasem a vykročil směrem pryč. Ze dveří skladiště však právě v tu chvíli vykročil další černě oděný muž s kuklou přes obličej a s napřaženým revolverem. Jeho hlaveň se zastavila až o břicho neopatrného muže. Oba stáli pár metrů od Josefa Václava, takže ten je dobře viděl i slyšel.

„Dohrál jste,“ promluvil černý.

„Zdá se,“ odpověděl bílý a pokrčil rameny, jako by se ho to netýkalo.

„Ale ano, tohle je váš konec.“

„Je to možné, ale pak je to i váš konec.“

„Řekl bych, že nejste právě v situaci, kdy byste mi mohl vyhrožovat,“ řekl černý a pak napřáhl dlaň volné ruky. „Tu zprávu, pane. A zčerstva.“

„Nemám ji.“

„Co?“

„Je to prosté. Zatímco jsem utíkal, přečetl jsem si ji a obsah si zapamatoval. Poté jsem ji spolkl.“

„Budete mi tedy muset říci, co tam bylo.“

„K tomu mne nedonutíte.“

„Myslíte si, kdovíjak jste na nás nevyzrál, co? Ale co řeknete na tohle? Zastřelím vás a rozpárám vám břicho jako nějakému vepři, kterým ostatně jste. Tu zprávu z vás zkrátka dostanu.“

„Můžete to zkusit,“ odpověděl bílý a i když už to neznělo tak sebejistě, Josef Václav se mu musel za jeho odvahu obdivovat.

„Takže máte na výběr,“ pokračoval černý, „buď mi řeknete, co v té zprávě bylo, nebo vás zastřelím dřív, než napočítám do tří. Jedna...“

Na to muž v bílém neřekl nic, pouze ztěžka polkl. Oba se upřeně dívali jeden druhému do očí, oběma i přes večerní chlad stékalo po krku několik tenkých pramínků potu. Muž s revolverem chvíli čekal a pak pokračoval:

„Dva.“

V dálce zahoukala jakási loď, nedaleko od obou mužů přeběhla z úkrytu do úkrytu krysa.

„Tři.“

Ozval se výstřel a černě oděný muž se skácel k zemi. Bílý se udiveně podíval směrem, odkud výstřel zazněl, a tam spatřil ještě překvapenějšího Josefa Václava s dosud kouřícím revolverem v ruce.

**

„Policejní komisařství. U aparátu Bouček. Copak pro nás máte?“

„Rychle, musíte přijet! Tady se střílí! Určitě nějaká vražda...“

„Tak moment, paninko, pomaleji a pěkně postupně. Odkud voláte?“

„Odkud bych měla volat? Z domova...“

Inspektor Bouček se levou rukou pevně chytil desky stolu a v duchu napočítal do tří, než pokračoval.

„To je pěkné, že máte telefonní přístroj doma, ale kde konkrétně to je?“

„No přece v Holešovicích.“

„Vidíte, jak nám to pěkně jde. A střílí se kde? U vás v domě?“

„Ale kdepak. V přístavu. Řekla bych vám to hned na začátku, kdybyste mě nechal domluvit.“

Jedna. Dva. Tři.

„Takže v holešovickém přístavu se střílí?“

„Jo. Vždyť vám to tu celou dobu říkám.“

„A jste si jistá, že to jsou výstřely? Víte, občas nás lidé volají kvůli výstřelům a pak se ukáže, že tam jen někomu střílel výfuk u automobilu...“

„No dovolte? Nebožtík muž bojoval u Zborova. Chcete snad říci, že vdova po legionáři nepozná...“

Inspektor Bouček nenechal ctihodnou vdovu domluvit a bez milosti položil sluchátko do vidlice telefonu. Střílení v přístavu, to mu tak ještě scházelo. Podíval se na hodinky. Do půlnoci zbývalo deset minut. Výborně. Deset minut to počká a pak už to bude případ pro Housku.

**

Josef Václav odhodil revolver na zem a zahleděl se do tváře muže, kterého zachránil od jisté smrti. Měsíc právě vystoupil zpoza mraku, a tak si jej nyní mohl konečně dobře prohlédnout. Byl středně vysoké postavy, spíše hubený, i když rozhodně ne vychrtlý, se skly na jasně modrých očích, zlatými vlasy a zlatým řídkým plnovousem, který jen zpola zakrýval dlouhou jizvu na jeho pravé tváři. Muž si na oplátku měřil Josefa Václava, po chvíli se usmál, nadzdvihl imaginární klobouk a řekl:

„Vás mi seslalo samo nebe.“

Hned poté však jako by přestal brát Josefa Václava na vědomí, sklonil se k zabitému muži a vyhrnul mu pravý rukáv. Josef Václav, který přišel blíž, tak mohl spatřit tetování na jeho rameni. Vypadalo jako dva černé rovnoramenné trojúhelníky, vzájemně se dotýkající jedním svým vrcholem.

„Co to je?“ zeptal se Josef Václav.

„Znak Černého motýla.“

Ticho, které je po těch slovech obestřelo, trvalo pár vteřin, než je přerušil zvuk přibližujících se policejních vozů a od Vltavy zase rachot startujícího motoru. Oba muži se rozeběhli směrem k řece, ale viděli již jen obrysy říčního člunu, na němž prchli dva zbývající muži v kuklách. Rudovous zvedl svůj revolver, jako by chtěl za nimi ještě vystřelit, avšak nakonec si to rozmyslel a opět jej sklonil.

„Snad byste mi teď mohl vysvětlit, o co se zde jedná?“ promluvil opět Josef Václav.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stín Černého motýla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.