.

.

First published 1988

by Jonathan Cape Ltd., London

Copyright © Joe Simpson, 1988

Translation © George a Jenny Dvorsky, 1994

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7462-602-9

.

Věnováno

Simonovi Yatesovi

za to, co mu nikdy nebudu moci oplatit,

a těm přátelům, kteří odešli do hor,

aby se už nikdy nevrátili.

Úvodem

Chris Bonington

Poprvé jsem se setkal s Joem loni v zimě v Chamonix. Stejně jako mnoho jiných horolezců se rozhodl naučit lyžovat, neměl však v úmyslu platit si lekce a učil se sám. Slyšel a četl jsem o něm a o jeho příhodách z hor, ve kterých jen tak tak unikl smrti, zvláště pak o jeho posledním dobrodružství v Peru, ale to vše na mě zapůsobilo jen málo.

Když jsem vedle něho seděl v baru, v Chamonix, nemohl jsem jeho příběhy a pověst přiřadit k jeho osobě. Byl opálený, ostříhaný trochu jako punk a v jeho chování bylo cosi drsného. Nedovedl jsem si ho v myšlenkách přenést z ulic Sheffieldu do hor. Moc jsem už pak o něm nepřemýšlel až do chvíle, kdy jsem si přečetl rukopis této knihy. Nejde jen o neuvěřitelný příběh – jeden z nejpozoruhodnějších příběhů přežití, o jakém jsem kdy četl – jde o kvalitu napsání, které je tak citlivé, tak dramatické, zachycující hranice strachu, utrpení a emocí jeho samého i jeho partnera Simona Yatese. Od chvíle, kdy Joe uklouzl, spadl a zlomil si nohu při sestupu, přes hrůzu osamění v trhlině, až do momentu, kdy se doplazil do základního tábora, jsem byl k příběhu připoután, neschopný knihu odložit.

Srovnávám Joeův boj o přežití s mojí vlastní zkušeností na Ogre v roce 1977, kdy Doug Scott uklouzl při slaňování z vrcholu a zlomil si obě nohy. Tehdy byla situace podobná tomu, co se stalo na počátku Joeovi. Nedaleko vrcholu zvláště nehostinné hory jsme byli jenom my dva. Na nás však čekali další dva členové výpravy ve sněhové jeskyni v sedle, pod vrcholovou částí hory. Strávili jsme tam, uvězněni bouří, šest dnů, pět z nich bez jídla, než jsme mohli pokračovat v sestupu. Při sestupu jsem sám uklouzl a zlomil si žebra. Je to nejhorší zkušenost z hor, jakou mám, a přece můj příběh bledne ve srovnání s tím, co prožil osamocený Joe Simpson.

Velmi podobný případ se stal na hoře Haramosh v Karakoramu v roce 1957. Skupina z Oxfordské univerzity se pokoušela o prvovýstup na tento 7 398 metrů vysoký štít. Výprava se právě dohodla na sestupu, když dva členové výpravy, Bernard Jillot a John Emery, chtěli vystoupit jen trochu výše po hřebeni, aby mohli fotografovat, a byli strženi větrem navátou sněhovou lavinou. Oba přežili pád a jejich druhové jim sestupovali na pomoc, ale byl to jen začátek pokračující katastrofy, ze které pouze dva horolezci vyvázli živí.

Jejich příběh byl také zajímavý a pohnutý, ale byl popsán profesionálním spisovatelem, a chybí mu proto bezprostřednost a síla popisu z první ruky. A právě v tom je hodnota knihy Joea Simpsona. Nejde pouze o jeden z nejneuvěřitelnějších příběhů, o jakém jsem kdy slyšel, ale je to výborné a přesné vyprávění, které si zaslouží zařazení mezi klasiku tohoto žánru.

Únor 1988

.

SETKÁNÍ SE SMRTÍ

.

Všichni muži jsou snílci, ale ne stejní.

Jedni, s nočními sny v utajených koutech mysli,

se ráno probouzí, aby vše zase zapomněli;

ale ti druzí – snílci dne jsou nebezpeční chlapíci, se sny

v očích otevřených se je snaží uskutečnit.

T. E. Lawrence, Sedm pilířů moudrosti

1

Uprostřed hor

Ležel jsem ve spacím pytli a díval se na červené a zelené světlo zabarvené tkaninou kopule stanu nade mnou. Simon hlasitě chrápal a občas sebou trhnul ve světě snů. Mohli jsme být kdekoliv. Pobyt ve stanu má svoji zvláštní anonymitu. V okamžiku, kdy zatáhnete zip, oddělíte se od okolního světa a veškeré povědomí místa zmizí. Skotsko, francouzské Alpy nebo Karakoram, všude je tomu stejně. Šustění a třepotání stanové látky ve větru, nebo zvuk deště a nerovnosti pod podlážkou, pach zatuchlých ponožek a potu – neměnné a uklidňující, stejně jako teplo péřového spacího pytle.

Venku svítá a štíty hor jsou ozářeny prvními ranními paprsky slunce a kondor, možná, využívá k letu vzdušné proudy nad stanem. Nebyla to tak přehnaná představa, jednoho jsem viděl včera odpoledne kroužit nad táborem. Byli jsme uprostřed Cordillery Huayhuash v peruánských Andách, čtyřicet pět kilometrů obtížného pochodu od nejbližší vesnice, obklopeni nejkrásnějšími ledovými horami, jaké jsem kdy viděl, a přece, jedinou připomínkou toho všeho, uvnitř stanu, bylo jen pravidelné hřmění lavin sjíždějících s Cerro Sarapo.

Cítil jsem útulnost teplého bezpečí stanu a jen s přemáháním jsem vylezl ze spacího pytle, abych zapálil vařič. V noci trochu sněžilo, zmrzlá tráva mi křupala pod nohama. Jak jsem procházel kolem malého jednomístného, napůl zborceného stanu, který byl pokrytý bělostí ranní jinovatky, nezaslechl jsem uvnitř žádný Richardův pohyb.

Přikrčený, na závětrné straně obrovského převislého balvanu, který se stal naší kuchyní, jsem vychutnával okamžik naprosté samoty. Zápasil jsem s benzínovým vařičem, který v nízké teplotě, ale také díky nečistému benzínu, kterým jsem ho naplnil, nechtěl hořet. Když domlouvání nepomohlo, přešel jsem k hrubému násilí a položil ho na naplno zapálený hořák druhého plynového vařiče. V nevrlém protestu proti špinavému benzínu se čile probral k životu půlmetrovým plamenem.

Jak se voda pomalu ohřívala, rozhlížel jsem se v širokém vyschlém kamenitém řečišti se zdaleka nápadným balvanem, pod kterým jsem se krčil. Balvan toto místo dobře označoval i za špatného počasí. Přímo před táborem, ne dál jak dva kilometry, se tyčila obrovská, téměř kolmá stěna sněhu a ledu, až k vrcholu Cerro Sarapo. Z moře morén vlevo vyrůstaly dva odvážné a podivuhodné, jakoby pocukrované zámky Yerupajy a Rasacu, které dominovaly okolí tábořiště. Majestátnou, 6 400 metrů vysokou Siula Grande odsud nebylo za štítem Sarapo vidět. Štít Siula Grande byl poprvé zlezen severním hřebenem v roce 1936 dvěma odvážnými Němci. Od té doby došlo jen k několika výstupům a nejvyšší cena, téměř čtrnáct set metrů vysoká západní stěna, dosud odolala všem útokům.

Vypnul jsem vařič a vodu opatrně rozlil do třech velkých hrnků. Slunce ještě nevystoupilo nad hřeben hor naproti tábora a ve stínu mi byla zima.

„Vy tam, žijete ještě, pití je hotovo!“ zavolal jsem v dobré náladě.

Kopnul jsem do malého stanu, abych setřásl jinovatku. Richard z něho vylezl ven celý pokrčený a zmrzlý a beze slova se vydal s rolí toaletního papíru rovnou do vyschlého říčního koryta.

„Ještě tě to drží?“ zeptal jsem se ho, když se vrátil.

„Není to nejlepší, myslím však, že nejhorší mám za sebou. To byla zatraceně studená noc.“

Zauvažoval jsem, jestli jeho potíže způsobila vysoká nadmořská výška nebo snědené fazole. Stany stály ve výšce 4 600 metrů a on nebyl žádným horolezcem.

Richarda jsme se Simonem našli v pochybném hotelu v Limě, kde odpočíval v půli své šestiměsíční cesty po Jižní Americe. Jeho drátěné brejličky, čisté, praktické oblečení a plaché vystupování ukrývalo suchý smysl pro humor a široký repertoár zábavných historek. Živil se červy a divokým ovocem mezi Pygmeji při plavbě ve vydlabané kánoji po řece v deštném pralese Zairu a viděl, jak lidé na tržišti v Nairobi ukopali zloděje k smrti. Jeho společníka zastřelili vojáci v Ugandě při jakési pochybné výměně magnetofonových kazet.

Cestoval světem mezi údobími, kdy tvrdě pracoval, aby našetřil další peníze. Většinou cestoval sám, ale chytil se i šancí náhodných setkání, aby viděl, kam ho v cizích zemích zavedou. Napadlo nás, že by bylo výhodné, mít ho s sebou jako zábavného společníka, který by navíc dával pozor na naše vybavení v době, kdy budeme se Simonem lézt. Pravděpodobně jsme chudým rolníkům v této odlehlé horské oblasti křivdili, ale v uličkách Limy jsme se naučili být podezřívaví ke každému. Nabídli jsme Richardovi, aby se k nám na pár dní připojil, chce-li vidět Andy zblízka.

Tábor stál dva dny pochodu od místa, kde nás vysadil autobus kostitřas po 130 kilometrové jízdě horskými údolími, při kterých nám vstávaly vlasy na hlavě. Do rozhrkaného vozidla stavěného pro dvaadvacet lidí se nás namačkalo čtyřicet šest a nijak nás cestou nepovzbuzovaly ani četné pomníčky postavené u kraje silnice mrtvým řidičům a jejich pasažérům. Motor držel pohromadě stažený silonovým provazem a píchlé kolo se vyměňovalo pomocí krumpáče.

Večer druhého dne pochodu Richard začal pociťovat účinky velké nadmořské výšky. Když jsme se blížili k horní části údolí, začalo se stmívat a Richard nás se Simonem pobízel, abychom šli s osly napřed a postavili tábor, než se úplně setmí; tvrdil, že trasa je teď už jasná a on nemůže zabloudit.

Pomalu vystoupal po zrádných morénách k jezeru, u kterého si myslel, že postavíme tábor, a teprve pak si vzpomněl na druhé jezero na mapě. Začalo pršet a ochladilo se. Tenká košile a lehké bavlněné kalhoty nebyly dostatečnou ochranou před zimou andské noci. Unavený sestoupil zpátky dolů do údolí, aby si našel úkryt. Cestou nahoru si všiml jakýchsi polozbořených chat, postavených z kamení a vlnitého plechu, a předpokládal, že budou prázdné a poskytnou mu přes noc dostatečnou ochranu. Byl proto značně překvapený, když zjistil, že v nich bydlí dvě mladičké dívky a halda dětí.

Po dlouhém smlouvání dostal místo na spaní v přilehlém chlívku. Dali mu k jídlu vařené brambory a sýr a hodili mu hromadu moly prožraných ovčích kůží na přikrytí. Byla to dlouhá a studená noc a vysokohorské blechy si zase jednou pochutnaly.

Ke kuchyňskému balvanu přišel Simon a začal nám vykládat své živé sny. Byl pevně přesvědčený, že jeho podivné noční halucinace byly výsledkem prášků na spaní, které si včera vzal. Rozhodl jsem se, že je večer vyzkouším.

Vypil jsem zbytek kávy, a zatímco Simon chystal snídani, začal jsem psát do svého deníku:

19. května 1985. Základní tábor. V noci byl silný mráz a dnes ráno je čistá obloha. Stále se snažím uvědomit si, kde jsem. Na jedné straně tady pociťuji odlehlost, na druhé nadšení; je to tu o tolik lepší než v Alpách – žádné davy horolezců, žádné vrtulníky, žádná záchranka – jen my a hory...

Život se tu zdá o tolik jednodušší a opravdovější. Je tak snadné nechat pocity a zážitky plynout a stále o nich neuvažovat.

Napadlo mě, nakolik tomu skutečně věřím a kolik vyplývá z našich plánů, které zde v Andách máme. Zítra bychom měli začít s aklimatizací výstupem na Rosario Norte. Jestliže budeme po deseti dnech dostatečně fit, pokusíme se vystoupit nezlezenou západní stěnou na Siula Grande.

Simon mi podal misku kaše a další kávu:

„Tak co, vyrazíme zítra?“

„Mohli bychom. Myslím si, že nám to nevezme dlouho, jestliže půjdeme na lehko. Můžeme být zpátky brzy odpoledne.“

„Mám strach jenom z počasí. Nevím, co si o něm myslet.“

Počasí bylo od našeho příchodu pořád stejné. Ráno byla obloha čistá, ale před polednem se přihnala od východu mračna a následoval déšť. Vysoko ve stěnách hor to znamenalo silné sněžení s rizikem lavin, které znemožňovaly bezpečný sestup. Když se takové mraky přiženou v Alpách, uvažuje se ihned o sestupu, ale tady se počasí chovalo úplně jinak.

„Víš, myslím si, že to není tak zlé, jak to vypadá,“ optimisticky zadoufal Simon. „Podívej včera, zatáhlo se a sněžilo, ale teplota se moc nesnížila a neviděli jsme žádné blesky a neslyšeli hřmění, ani se nezdálo, že by na vrcholech byl nějaký zvlášť silný vítr. Myslím, že vůbec nejde o bouřky.“

Simon mohl mít pravdu, ale cosi mě nutilo mu odporovat. „Chceš abychom lezli když sněží? Nebudeme riskovat, že si spleteme skutečnou bouři s tímto obvyklým vývojem počasí?“

„Jistě, je to riziko. Uvidíme, jak se to vyvine. Rozhodně však nic nezjistíme, když budeme pořád jenom sedět tady dole.“

„V pořádku! Mám jenom strach z lavin, nic víc.“

Simon se zasmál. „Ale jistě, máš k tomu pádný důvod po té poslední, kterou jsi přežil. Počítám, že to tu bude jako v zimních Alpách, samý prachový sníh a návěje, žádné velké laviny mokrého sněhu. Však uvidíme.“

Záviděl jsem Simonovi jeho lehkomyslnost. Měl sílu brát, co se nabízelo, a užívat volnosti bez obav a pochybností. Častěji se smál, než mračil a vysmíval se vlastní smůle více, než té, která postihla jiné. Vysoký a silně stavěný, byl pro život vybavený více výhodami než nevýhodami. Byl příjemným kamarádem; spolehlivým, upřímným, vždy připraveným brát život jako legraci. Blonďaté vlasy a modré, modré smějící se oči a trocha bláznovství, která dělá některé lidi tak přitažlivými. Byl jsem rád, že jsme na tuto akci vytvořili dvoučlenný tým. Nebylo mnoho těch, se kterými bych po tak dlouhou dobu dobře vycházel. Simon byl přesně takovým, jakým bych sám chtěl být, ale nebyl.

„V kolik si myslíte, že budete zpátky?“ zeptal se nás příští den ráno ze spacího pytle rozespalý Richard, právě když jsme se se Simonem chystali k odchodu.

„Nejpozději ve tři. Nemáme v plánu tam být dlouho a obzvláště ne, jestliže se zase pokazí počasí.“

„Dobrá, mnoho štěstí.“

Ranní mráz utvrdil měkkou půdu a chůze byla snazší, než jsme očekávali. Po chvíli jsme přešli do pravidelného rytmu a mlčky jsme v serpentinách vystupovali sutí. Stany byly menší pokaždé, když jsem se ohlédl zpátky. Začal jsem mít z této rozcvičky potěšení, cítil jsem se silnějším a zdatnějším, než jsem předpokládal. Postupovali jsme rychle i přes značnou výšku a Simon se mnou udržoval pravidelné tempo. Obával jsem se zbytečně, že mezi námi bude velký rozdíl. Když totiž horolezec musí zpomalovat své přirozené tempo, aby se přizpůsobil svému společníkovi, méně zdatný chodec brzy zjistí, že se snaží udržet tempo rychlejší. Je lehké si představit nespokojenost a napětí, které v takové situaci vzniká.

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se, když jsme na chvíli zastavili.

„Docela to jde, ale jsem rád, že na této výpravě nekouříme.“

Tiše jsem souhlasil, i když jsem předtím protestoval proti Simonovu návrhu, abychom do základního tábora nebrali žádné cigarety. Cítil jsem, jak mé plíce v řídkém vzduchu pracují. Silné kouření nikdy nemělo vliv na mé výkony v Alpách, ale musel jsem souhlasit, že je moudré nekouřit během této výpravy. Vědomí rizika horské nemoci, o které jsme tolik slyšeli, mi pomohlo v prvních těžkých dnech bez tabáku.

Vystoupat nad suť nám vzalo dvě hodiny. Směřovali jsme na sever, k vysoko položenému sedlu nad pásmem rozlámaných skalních pilířů. Tábor se ztratil z dohledu a já si najednou uvědomil ticho a osamocenost naší pozice. Poprvé v mém životě jsem pochopil, co je to být izolován od lidí a společnosti. Bylo to tak nádherně uklidňující. Pocítil jsem naprostou svobodu – svobodu dělat to, co jsem chtěl, kdy jsem chtěl a jak jsem si přál. Celý den se najednou změnil. Všechna letargie byla pryč, smetená vědomím nezávislosti. Neměli jsme povinnost vůči nikomu jinému než vůči sobě a nebyl tu nikdo, kdo by nás vyrušoval nebo mohl zachránit...

Simon byl trochu vepředu, lezl tiše a rovnoměrně postupoval. Ačkoliv při mém méně metodickém tempu převzal vedení, už jsem se nezabýval rychlostí a zdatností, protože jsem věděl, že jsme si více méně rovni. Nespěchal jsem, byl jsem si jistý, že oba snadno vystoupíme na vrchol. Když se naskytl pěkný pohled, zastavoval jsem, abych ho vychutnal.

Skalní žleby byly rozlámané a sypaly se. Když jsem se vynořil zpoza žlutého skaliska, potěšil mě pohled na Simona, který seděl v sedle, jen asi šedesát metrů ode mne a připravoval horké pití.

„Volná suť nebyla tak zlá, jak jsem se obával,“ řekl jsem trochu zadýchaně. „Ale rád se napiju.“

„Viděl jsi Siula Grande, vlevo od Sarapo?“

„Pane bože, to je fantazie!“ byl jsem trochu vyvedený z míry pohledem před sebou. „Je to daleko větší, než jsem usuzoval z fotografií.“

Když jsem se usadil na batohu, Simon mi podal kouřící hrnek. Prohlížel jsem si panoráma hor před námi. Vlevo jsem viděl jižní stěnu Rasacu, strmou ledovou zeď se skalními pásy, které ji protínaly a vytvářely na ní jakýsi mramorový vzor. Vpravo od sněhového vrcholu Rasacu, spojený s ním hřebenem plným nebezpečných převějí, jsem viděl trochu nižší vrchol Seria Norte. Odtud se hřeben s převějemi lámal směrem dolů do sedla a pak znovu vybíhal vzhůru přes dva skalní pásy ke konečné vrcholové pyramidě Yerupajy. Ta byla daleko nejvyšší horou v dohledu a dominovala okolí, zářila vysoko nad ledovcem Siula ledem a čerstvým sněhem. Její jižní stěna tvořila klasický trojúhelníkový tvar; západní hřeben, plný převějí a skal, se vypínal vzhůru ze sedla pod Seria Norte a východní hřeben se klikatil a spadal k dalšímu sedlu. Stěna pod tímto hřebenem byla ohromující sérií souběžných polí prachového sněhu, jejichž rozhraní, ve stínu dopadajícího slunečního světla, vytvářelo jakoby krajku.

Ve spodní části hřebene jsem rozeznal sedlo Santa Rosa, které jsme viděli na naší fotografii Siula Grande. Toto sedlo bylo spojnicí jihovýchodního hřebene Yerupajy a začátku severního hřebene Siula Grande. Hřeben vypadal poměrně nekomplikovaně v místech, kde začínal šplhat vzhůru. Pak se však zkroutil a zúžil a byl plný ostrých hran odstrašujících sněhových říms a převějí, které visely nad hlubinou obrovské západní stěny. Hřeben končil velikým sněhovým hřibem, který tvořil vrchol Siula Grande.

Ta západní stěna byla naším cílem. Při prvním pohledu vypadala neznámá, jako bychom ji nikdy předtím neviděli. Její velikost a skutečnost, že jsem se na ni díval z jiného úhlu, než byla na fotografiích, způsobily, že jsem ji nepoznal a teprve po chvíli její výrazné znaky začaly zapadat do vžité představy. Vzhůru, přes severní hřeben Siula Grande, se začala valit obrovská fronta mraků od východu, kde rozlehlé deštné pralesy Amazonky, vyhřáté ve dne sluncem, pravidelně tvořily tato vodou nasáklá mračna.

„Myslím, že s počasím máš, Simone, pravdu,“ řekl jsem. „Není to bouřkové počasí. Vsadím se, že jde o obvyklý systém ovlivňovaný pralesy.“

„Ano, právě přichází pravidelná odpolední změna.“

„Jak jsme teď asi vysoko?“ zeptal jsem se.

„Musíme být v pěti a půl tisících metrech, možná trochu výš. Proč?“

„Je to pro nás oba výškový rekord a zdá se, že jsme si toho ani nevšimli.“

„Když spíš téměř ve výšce vrcholu Mont Blanku, ani se to nezdá!“ odpověděl Simon s úsměvem.

Než jsme dopili, začaly padat první vločky. Vrchol Rosario byl ještě vidět, ale ne dlouho. Nebyl pravděpodobně o moc výš než sto dvacet metrů nad naším sedlem a v dobrém počasí by nevzalo déle než hodinu se na něho dostat. Ani jeden jsme nemluvili o sestupu, ale bylo jasné, že tentokrát na vrchol nepůjdeme.

Simon si hodil batoh na záda a vydal se k horní části suťových polí. Běžel a klouzal dolů skalními žleby, kterými jsme vystupovali předtím nahoru. Pak jsme oba skákali a sjížděli rovnou dolů, pět set metrů dlouhým suťoviskem. Snažili jsme se držet nohy u sebe jako na lyžích. Do tábora jsme se vrátili zpocení a udýchaní.

Když nás Richard uviděl nahoře na suťovisku, začal připravovat večeři, a tak jsme hned po našem příchodu dostali hrnky s čajem. Seděli jsme u hučících benzinových vařičů a překotně mu vykládali, co jsme celý den dělali a viděli až do chvíle, kdy k nám nahoru do údolí dorazily první spršky deště, které nás zahnaly do úkrytu kopule našeho velkého stanu.

Po setmění, asi v šest večer, by každý příchozí viděl v našem táboře pouze teplé světlo svíčky, které prosvěcovalo tkaninou stanu, a slyšel by tichý hovor přerušovaný občasnými výbuchy smíchu, jak nám Richard vyprávěl výbornou historku o osmičlenném ragbyovém družstvu z Nového Zélandu, které zabloudilo v džungli centrální Afriky. Pak jsme plánovali další tréninkové výstupy a hráli dlouho do noci karty.

Naším dalším cílem byl nezlezený jižní hřeben Cerro Yantauri, který začínal jen několik kroků od říčního koryta před našimi stany. Vypadalo to, že zůstaneme v dohledu našeho tábora po celou dobu výstupu až na vrchol. Jižní hřeben byl tvořen zprava doleva jdoucími exponovanými skalními úseky, které pak přecházely v dlouhý, elegantní hřeben se sněhovými převějemi. Hřeben končil vysoce nestabilním úsekem seraků, který vedl k vrcholu. Naším záměrem bylo bivakovat vysoko na hřebeni cestou nahoru nebo dolů a vyzkoušet si tak naši teorii o počasí.

Ráno bylo studené a slunečné, ale neobvykle vypadající černé mraky na východě nás přesvědčily, abychom jižní hřeben Yantauri nechali na další den. Simon se šel vykoupat a oholit v nedalekém jezírku s vodou z roztátého sněhu a já s Richardem jsme se vydali zkusit koupit mléko a sýr od děvčat v chatách.

Zdálo se, že děvčata nás ráda vidí, a s radostí nám prodala domácí sýr. S pomocí Richardovy kostrbaté španělštiny jsme zjistili, že dívky se jmenují Gloria a Norma a že v chatách přespávají, když přivedou dobytek svého otce na tyto vysoko položené pastviny. Děvčata vypadala divoce a zanedbaně, ale o malé děti se starala pozorně, i když ty, jak se zdálo, se o sebe uměly samy dobře postarat. Posedávali jsme na slunci a pozorovali je při práci. Tříletá Alecia hlídala vstup do dobytčí ohrady, aby krávy a telata nemohly utéct, zatímco její bratři a sestry dojili nebo drželi telata, aby nemohla sát, či připravovali syrovátku v mušelínových vacích. Všechno dělali se smíchem a nijak nespěchali. Zařídili jsme, aby nám bratr Glorie, Spinoza, přinesl v příštích dnech nějaké zásoby z nejbližší vesnice, a pak jsme se vrátili do tábora. Po cestě jsme ochutnávali sýr a pozorovali mračna, která se chystala zřejmě vyložit svůj náklad časněji než obvykle. Naděje na čerstvou zeleninu, chléb a ovoce byla pro nás až neskutečná po dvou týdnech monotónní stravy tvořené z těstovin a fazolí.

Příští den jsme vyrazili brzy ráno na Yantauri. Začátek nestál za nic. Suť byla velmi nebezpečná, díky kamenným lavinám, které tam dopadaly a sjížděly po suti z rozlámané západní stěny nad námi. Byli jsme z toho nervózní a chtěli jsme mít suť co nejrychleji za sebou, ale těžké batohy nám nedovolily rychlejší postup. Uprostřed spodního pásu sutě Simon zjistil, že zapomněl fotoaparát na místě našeho posledního odpočinku. Shodil batoh a utíkal zpátky dolů, zatímco já pokračoval doprava nahoru, pod ochranu spodní části skalní stěny.

Před šestou hodinou večer jsme byli vysoko na hřebeni, ale počasí se zhoršilo a začali jsme se ztrácet v temných, hustých mracích. Po setmění jsme v závětří nízké skalní stěny postavili náš malý bivakový stan a ulehli ke spánku. Celou noc sněžilo, ale obávaná bouře nepřišla. Naše teorie o počasí se potvrdila.

Ráno jsme s velkými nadějemi pokračovali po sněhovém jižním hřebeni, ale ve výšce 5 500 metrů jsme se museli vzdát. Po pás hluboký sníh změnil náš postup ve vyčerpávající dřinu. Hřeben, plný převějí, byl příliš nebezpečný, a když jsem se v úseku seraků pod vrcholem propadl skrz sněhový most spojující dvě převěje a dírou uviděl pod sebou západní stěnu, rozhodli jsme se pro návrat.

Zkusili jsme sestupovat rozlámanými skalisky západní stěny a do tábora jsme se vrátili pěkně vyčerpáni. Alespoň jsme měli lepší představu o zdejším počasí. Bylo jasné, že občas tu jsou i silné bouře, ale nemuseli jsme uvažovat o návratu hned při prvních náznacích hromadění mraků.

Po dvou dnech jsme zase vyrazili, tentokrát na jižní hřeben Seria Norte. Z tábora hřeben vypadal senzačně a pokud jsme věděli, nikdo ho ještě nezlezl. Když jsme přišli blíže, pochopili jsme proč. Ještě doma v Sheffieldu nám Al Rouse řekl, že tento hřeben je „dost těžký“. Když jsme si ho teď prohlíželi, napadlo nás, že Al nepřeháněl. Po studeném a nepohodlném bivaku jsme se zase brodili vyčerpávajícím prachovým sněhem, abychom se dostali na vysoko položené sedlo u úpatí hřebenu. Úžasná série návějí se tyčila téměř vertikálně nad námi po celém hřebenu, který běžel, asi v délce šesti set metrů, až k vrcholu. Dotek cepínem ve spodní části návěje by způsobil, že celá ta masa vratkého ledu by se nám zřítila na hlavu. Přinutili jsme se ke smíchu nad naší marnou snahou a napadlo nás, co si asi pomyslí o našem třetím neúspěchu Richard. Na druhé straně jsme však teď byli v dobré kondici, aklimatizováni a připraveni na náš hlavní cíl – západní stěnu Siula Grande.

Po celé dva dny jsme užívali jídla a sluníčka a připravovali se tak na západní stěnu. Teď, když jsme se rozhodli v příštím období pěkného počasí vyrazit na Siula Grande, jsem začal být nervózní. Co když vše nepůjde podle našich předpokladů? Stačí málo, abychom se zabili. Uvědomil jsem si, jak jsme osamoceni, a cítil jsem se být hrozně malým. Simon po mé zmínce o obavách zamlaskal. Znal důvody a pravděpodobně také cítil vnitřní napětí. Je dobré cítit trochu strachu a reakci organismu na něj. Dokážeme to, máme na to... opakoval jsem si, kdykoliv jsem pocítil ten nepříjemný tlak v žaludku. Nešlo o falešnou odvahu. Psychická příprava ke konečnému rozhodnutí byla pro mne vždycky důležitá. Někteří to nazývají rozumovým zdůvodněním – je však asi lepší, a hlavně poctivější, to označit jako překonávání nepříjemného strachu!

„Dobrá,“ oznámil konečně Simon, „přespíme ve sněhové jeskyni u úpatí stěny a pak to vylezeme v jediném dnu. Celkem, počítám, dva dny nahoru a dva dolů.“

„Jestli počasí vydrží...“

Ráno to však nevypadalo dobře. Hory byly zahalené v mracích a zpod šedého příkrovu vyčnívaly jenom spodní části stěn. Ve vzduchu viselo napětí. Oba jsme si to při balení batohů na příští den uvědomovali. Chtěli jsme vyrazit brzy ráno, jestli se změní počasí. Připravuje se očekávaná silná bouře nebo jde jen o předčasné předání darů Amazonky? Zasunul jsem do batohu ještě jednu plynovou náplň do vařiče.

„Nebyl bych proti výhře v dalším kole. Zatím je to hory tři, horolezci nula.“

Zasmál jsem se Simonovu trefnému přirovnání.

„Na Siula to bude jiné. V nástupu je stěna příliš strmá, než aby udržela prachový sníh.“

„Takže počítáte čtyři dny,“ prohodil Richard.

„Maximálně pět“ – Simon se ohlédl na mne – „a jestli se nevrátíme do týdne, budeš hrdým majitelem naší výstroje!“

Bylo vidět, že Richard se směje jen proto, že se smějeme my. Nezáviděl jsem mu čekání, při kterém nebude vědět, co se tam nahoře děje. Pět dní je dlouhá doba, zvláště o samotě, kdy není s kým promluvit.

„Pravděpodobně po třech dnech dojdeš k mnoha závěrům, ale pokus se příliš nepřemýšlet. Víme, co děláme, a jestli se něco stane, stejně nám nemůžeš pomoci.“

Batohy byly nepříjemně těžké, i přes veškerou snahu ušetřit na váze. Brali jsme s sebou daleko více výzbroje, než předtím. Bivakový stan byl příliš objemný; rozhodli jsme se ho nebrat a spolehli jsme se, že najdeme dobrá místa na sněhové záhraby. Ale i bez stanu jsme měli pořádný náklad – ledovcové skoby, stoupací železa a cepíny, skalní výzbroj, vařiče, plyn, jídlo a spací pytle.

Richard se nás rozhodl vyprovodit až na ledovec, a tak jsme společně příštího rána, s horkým sluncem nad hlavou, pravidelným tempem vyrazili. Za hodinu jsem došli k ledovci a začali stoupat strmým žlebem mezi jeho spodními morénami a ledem ohlazenými plotnami skal, které k němu přiléhaly zleva. Bláto a štěrk ustoupily bludišti balvanů a sutě. Bylo nepříjemné obcházet a přelézat tyto balvany, často mnohonásobně větší než člověk, zvláště s těžkými batohy na zádech. Richard, po dvou týdnech v této výšce, s námi dokázal udržet tempo, ale naježená řada ledových věží, viditelná z místa našeho odpočinku, znamenala pro něj v lehkých botách nepřekonatelnou překážku. Abychom se kolem věží dostali nahoru na ledovec, museli jsme překonat krátkou, ale strmou ledovou stěnku, asi 25 až 30 metrů vysokou. Nad trasou výstupu nebezpečně visely vratké balvany.

„Myslím, že bys už neměl chodit dál,“ řekl Simon. „Mohli bychom ti pomoci nahoru, ale jak se potom dostaneš zpátky?“

Richard se s lítostí rozhlédl pustým okolím plným bláta a balvanů. Doufal, že uvidí něco víc. Západní stěna Siula ještě nebyla v dohledu.

„Vyfotím vás, než odejdete,“ prohlásil. „Člověk nikdy neví, třeba udělám štěstí, až budu fotky prodávat jako vaše poslední!“

„No, to mám radost!“ odpověděl Simon.

Nechali jsme ho tam mezi balvany, a když jsme se dostali nahoru na ledovou stěnu, vypadal dole opuštěně. Čekala ho samota.

„Dejte na sebe pozor!“ zakřičel na nás zespodu.

„Neměj obavy,“ odpověděl Simon, „nehodláme si srazit vaz. Budeme včas zpátky. Ahoj...!“

Když jsme se přiblížili k prvním trhlinám, u kterých jsme si nasadili stoupací železa a navázali se na lano, osamocená postava se ztratila mezi balvany. Vedro na ledovci bylo nesnesitelné, soustředilo se na nás odrazem od okolních ledových stěn. Nebyl tu ani ten nejslabší vánek. Okraj ledovce byl rozlámaný a pokroucený. Často jsme se ohlíželi po trase, kterou jsme prošli, abychom si zapamatovali její výrazné znaky pro cestu dolů. Nechtěli jsme při sestupu zabloudit, naše stopy už budou určitě zaváté čerstvým sněhem. Bude důležité si zapamatovat, kudy jsme obcházeli trhliny.

Ve chvíli, kdy začínala jasná a studená noc, jsme už byli pohodlně uloženi uvnitř sněhového záhrabu pod stěnou. Zítra nás čeká časný start v mrazivém ránu.

2

Pokoušení osudu

Byla zima. Zima pěti hodin ráno, vysoko na andském ledovci. Zápasil jsem se zipy ochranných návleků na boty, až mi prsty v mrazu vypověděly službu. Střídavě jsem se zakláněl a předkláněl s rukama přitisknutýma k rozkroku a sténal jsem v záchvěvech přílivu horké bolesti. Takovou bolest jsem snad ještě nikdy nezažil, pomyslel jsem si pokaždé, když horkost znovu a znovu vystřelovala do prstů. Ve skutečnosti je to vždycky stejné; zatracená bolest.

Simon se mi poškleboval. Věděl jsem, že jak se jednou prsty zahřejí, bolest pomine a už se nevrátí. Byla to alespoň jakási útěcha.

„Polezu první, mám?“ zeptal se Simon, který věděl, jak se cítím. Trpce jsem přitakával a Simon vyrazil vzhůru laviništěm nad naším sněhovým záhrabem, směrem k ledovému poli, které odráželo světlo hladkým povlakem vytvořeným mrazem časného rána.

Tak, a je to tady! Díval jsem se na Simona, jak se nahýbá přes malou trhlinu u úpatí stěny a zasekává cepín pevně do ledové stěnky nad sebou. Počasí bylo perfektní. Tentokrát bouřkou nehrozil žádný mrak. Jestli to vydrží, mohli bychom být před příštím zhoršením počasí v polovině sestupu z vrcholu.

Přešlapoval jsem na místě, abych si udržel nohy v botách zahřáté. Jak Simon zasekával do ledu cepín a stoupací železa na botách, začaly mi na ramena padat úlomky ledu. Schoval jsem se před ledovou sprškou. Když jsem se ohlédl k jihu, uviděl jsem rychle blednout oblohu nad vrcholem Sarapo.

Když jsem se znovu podíval na Simona, byl už téměř na konci lana, pětačtyřicet metrů nade mnou. Málem jsem si vykroutil krk, jak byla stěna strmá.

Když jsem uslyšel Simonovo spokojené zavolání, připravil jsem si cepíny, zkontroloval stoupací železa a nastoupil do stěny. Teprve když jsem se dostal k trhlině, uvědomil jsem si, jak je stěna nad ní převislá. Nemohl jsem udržet rovnováhu a úhel mě vytlačoval až do okamžiku, kdy jsem se dostal do ledu stěnky nad trhlinou. Zpočátku jsem lezl celý ztuhlý a neobratný, ale když jsem se námahou zahřál, moje pohyby začaly být rytmické. Nadšení nad tím, kde jsem, mě popohánělo ke vzdálené postavě nade mnou.

Simon stál na hraně jedné boty, zavěšený na ledovcových skobách zavrtaných do ledu, nenucený a v dobré náladě:

„Strmé, co?“

„Ta část dole je skoro kolmá,“ odpověděl jsem, „ale ten led je bezvadný! Vsadím se, že je to tu strmější než na Droites.“

Simon mi podal zbývající skoby a já pokračoval dále nahoru. Teď už jsem se potil a ranní chlad byl pryč. S hlavou skloněnou jsem očima sledoval nohy; zaseknutí, ještě jedno, poskok, pohled na nohy, zásek, zásek... a tak dál, vzhůru, celých čtyřicet pět metrů, bez námahy, bez problémů, s pocitem vládce nad světem. Když jsem vrtal skoby, všiml jsem si, že prasklina v ledu nechce přijmout skobu a protestuje – výborně, drží, zavěsit se, oddechnout. To je ono!

Cítil jsem, jak se mi tělem rozlévá teplo a síla. Bylo mi dobře. „Héééj!“ – ozvěna se znovu a znovu odrážela od ledovce. Ve stínu jsem mohl sledovat tenkou linii tmavých stop, která se kroutila vzhůru od ještě tmavšího stínu našeho sesutého záhrabu na ledovci. Jak je už daleko pod námi.

Simon lezl nahoru, silou zasekával cepín a ledová tříšť padala dolů pod něho. Silný, stoupal na ocelových hrotech, s hlavou dolů, sekal, přešlapoval, kolem mne a dál vzhůru, beze slova, jen zaseknout a pravidelně dýchat, nahoru, až se jeho postava zase začala zmenšovat.

Stoupali jsme vzhůru, tři sta metrů, šest set, divili jsme se a uvažovali. Dívali jsme se nahoru doprava a sledovali linii, kterou jsme si vytýčili – linii, která však teď, z nové perspektivy, vypadala zcela jinak. Skalní pilíř vedle nás se změnil v bludiště žlebů obroubených sněhem na okrajích, všude s množstvím rampouchů. Kde je však žleb, který jsme si vyhlédli?

Slunce na obloze pálilo a bundy i svetry už byly dávno v batozích. Stoupal jsem za Simonem, ale horko mě zpomalovalo. V ústech jsem měl vyschlo a potřeboval jsem se napít. Úhel stěny se zmírnil. Musel jsem se zasmát, když jsem při pohledu doprava uviděl Simona sedět bez batohu, obkročmo na velkém skalisku. Snažil se mě vyfotit při přelézání horního okraje ledové stěny na snadnou rampu, která vedla směrem k němu.

„Oběd,“ prohlásil a podal mi tabulku čokolády a pár sušených švestek. V závětří jeho batohu snaživě syčel vařič. „Pití je skoro hotové.“

S chutí jsem se na sluníčku posadil k odpočinku a rozhlédl se. Bylo už po poledni a bylo teplo. Z vrcholové stěny, šest set metrů nad námi, padaly dolů kousky ledu. My jsme však teď byli v bezpečí. Skalisko, na kterém jsme obědvali, bylo vrcholem nevýrazného žebra rozdělujícího stěnu, a tak padající led neškodně sjížděl po jedné nebo druhé straně. Seděli jsme jako na hřadě nad strmou ledovou stěnou. Závrať a známá přitažlivost hloubky mě nutily vyklonit se nad sráz sněhu a ledu. Předkloněný, se strachem sevřeným žaludkem, jsem vychutnával silný pocit nebezpečí.

Naše stopy, ani ledová jeskyně už nebyly vidět, ztrácely se v bělosti ledu okolo a ledovce dole. Noční vítr zahladí všechny známky naší přítomnosti.

Pohledu vzhůru dominovala horní část velkého žlutého skalního pilíře, který rozděloval stěnu. Když jsme lezli podél tohoto pilíře, začali jsme si uvědomovat jeho velikost – tři sta metrů vysoká zeď by v Dolomitech byla považována za samostatný štít. Kameny padaly dolů po celý den, dopadaly na pravou stranu ledové stěny a odrážely se dolů na ledovec. Díky bohu jsme nelezli poblíž pilíře! Z dálky kameny vypadaly malé a neškodné, ale i ty nejmenší, po pádu tolika stovek metrů, by nás zabily stejně jistě, jako kulka z pušky.

Potřebovali jsme najít strmý ledový kuloár, který přetínal pilíř a zavedl by nás do širokého převislého komínu, který jsme viděli ze Seria Norte. Komín byl klíčovým místem stěny. Na to, abychom kuloár našli, vylezli ho a vyhrabali si pohodlnou sněhovou jeskyni na noc, nám nezbývalo už ani celých šest hodin. Z okraje komínu čněl obrovský ledový závěs s rampouchy dlouhými šest až devět metrů. Pod volně visícími rampouchy byla šedesát metrů vysoká stěna. To bylo místo, kam jsme se potřebovali dostat, ale kvůli oponě rampouchů jsme lézt přímo nahoru stěnou nemohli.

„O kolik výš je ten kuloár, co myslíš?“ zeptal jsem se, když jsem viděl, jak Simon pozorně zkoumá skaliska.

„Musíme výš,“ odpověděl. „Tamten to být nemůže.“ Ukázal na extrémně strmou kaskádu plnou rampouchů, těsně vlevo od ledového závěsu.

„Mohlo by to tam jít, ale není to to, co jsme si vyhlédli. Máš asi pravdu, bude to výše.“

Neztráceli jsme čas. Odložil jsem vařič, připravil ledovcové skoby a cepíny a vydal jsem se ve vedení napříč rampou a pak po předních hrotech želez vzhůru vodním ledem. Led byl tvrdší a křehčí. Když jsem se podíval dolů, viděl jsem Simona, jak se kryje před velkými kusy ledu, které padaly od mých cepínů. Slyšel jsem, jak nadává, když ho některé velké kusy zasáhly.

Simon dolezl ke mně a řekl mi, co si o mém bombardování myslí.

„Teď jsem na řadě já.“

Pokračoval, sleduje šikmou linii doprava, přes převisy a místa s tenkým povlakem ledu, který chvílemi ustupoval holé skále. Uhýbal jsem před padajícím ledem, kterého stále přibývalo. Najednou se mi v hlavě rozsvítilo výstražné světlo. Simon byl sice výše než já, ale vpravo! Podíval jsem se nahoru, abych viděl, odkud ty kusy ledu padají. Vysoko nade mnou byly převěje vrcholového hřebene. Některé z převějí přesahovaly více než deset metrů nad západní stěnu a my byli přímo pod nimi. Všechna pohoda dne byla okamžitě ta tam. Při představě, že by se převěje utrhly, mi vstávaly vlasy na hlavě a Simonův postup se mi najednou zdál hrozně pomalý. Lezl jsem pak za ním, jak to šlo nejrychleji.

I on si už uvědomil nebezpečí.

„Panebože! Pryč odtud,“ prohlásil a podal mi ledovcové skoby.

Ve spěchu jsem vyrazil. Kaskáda ledu pokrývala strmou skálu asi patnáct metrů vysokého stupně. Uvědomil jsem si její příkrost, možná 80 stupňů, a u jejího úpatí jsem zatloukl skobu. Vylezu stěnu na jeden zátah a nahoře uhnu doprava.

Pod ledem tekla voda a místy led po úderu cepínu odskakoval. Zpomalil jsem a lezl pozorně, abych neudělal chybu. Kousek před vrcholem kaskády jsem se zavěsil na cepín v levé ruce a pozorně lezl po předních hrotech stoupacích želez. Uprostřed švihu pravou rukou jsem postřehl padat přímo na mne tmavý předmět.

„Šutry!“ zařval jsem a odklonil se stranou. Silný úder do ramene a batohu a balvan, alespoň půl metru v průměru, se odrazil dál dolů pode mne. Viděl jsem Simona, jak se po mém varování podíval vzhůru, a zdálo se mi, že mu trvalo věčnost, než zareagoval. Nemohl jsem pochopit jeho pomalost. Vyklonil se doleva a sklonil hlavu, právě ve chvíli, kdy, jak se mi zdálo, ho těžký balvan naplno zasáhl. Zavřel jsem oči a přitiskl se ke skále. Náhle mě zasáhly další kameny. Když jsem oči zase otevřel, uviděl jsem Simona schovaného pod batohem, který si držel nad hlavou.

„Jsi v pořádku?“

„Ano!“ zakřičel zpod batohu.

„Zdálo se mi, že jsi dostal zásah.“

„Nic moc, jenom malými kameny. Lez dál, nelíbí se mi to tady.“

Vylezl jsem pár posledních metrů kaskády a rychle se schoval vpravo pod skalisko. Když ke mně Simon dolezl, zašklebil se: „Odkud to spadlo?“

„Nevím, uviděl jsem to v poslední chvíli. Zatraceně blízko!“

„Pojďme, vidím odtud komín.“

Simon, vyvedený z klidu, lezl rychle ke strmému ledovému kuloáru, který bylo vidět v rohu hlavního pilíře. Bylo půl páté a do setmění nám zbývala hodina a půl.

Lezl jsem kolem Simonova stanoviště a celou další délku lana, ale kuloár jako by se vůbec nepřiblížil. V plochém bílém světle se špatně odhadovala vzdálenost. Poslední krátkou délku k úpatí kuloáru lezl Simon.

„Měli bychom bivakovat tady, brzy bude tma,“ řekl jsem.

„Hm, ale tady nemáme šanci vyhrabat si jeskyňku a nejsou tu ani žádné plošiny.“

Měl pravdu. Strávit tady noc by bylo pěkně nepohodlné, ale už teď se začalo stmívat.

„Pokusím se to ještě do tmy vylézt.“

„Pozdě,... už je tma!“

„Tak jo, jenom doufám, že jedna délka bude stačit.“ Představa bloudění na tomto strmém ledě se mi nelíbila.

Kousek jsem traverzoval vlevo, k úpatí kuloáru. „Proboha! Je to převislé a led je hrozný!“

Simon neodpověděl.

Přede mnou bylo šest metrů perforovaného ledu, ale viděl jsem, že výš je terén snazší a úhel svahu se zmenšuje.

Zavrtal jsem do vodního ledu u úpatí stěnky skobu, zapnul lano do karabiny, rozsvítil čelní svítilnu, zhluboka jsem se nadechl a začal lézt.

Zpočátku jsem byl nervózní, jak mě úhel stěnky vytlačoval a perforovaný led křupal a odpadával od bot. Cepíny však dobře držely, zaražené hluboko v kvalitním ledu, a brzy jsem získal jistotu. Krátký boj a stěnka byla za mnou. Simona nebylo vidět. Stál jsem na předních hrotech želez, na hladkém, tvrdém vodním ledu, modrém ve světle svítilny. Terén se ztrácel ve stínech nade mnou.

Ticho a temnota noci byly rušeny pouze ranami cepínů a kuželem světla z mé svítilny. Lezení mě tak zaujalo, že jsem na Simona úplně zapomněl.

Silně zaseknout. A ještě jednou – to je ono, a teď kladivo. Pohled na nohy! Stejně na ně nevidím. Pořádně kopnout, a ještě jednou. Lezl jsem nahoru, s pohledem upřeným do stínu, ve snaze držet směr. Modré sklo ledu ubíhalo doleva jako bobová dráha, ale pod závojem rampouchů vpravo, byl úhel ještě strmější. Pokračuje výstup za nimi? Lezl jsem vzhůru a pod závoj. Několik rampouchů se ulomilo a zvonivě sjelo do hlubiny pode mnou. Zespodu zaznělo tlumené volání opakované ozvěnami. Nebyl ani čas odpovědět. Tady to nepůjde. Sakra, zatraceně! Zpátky dolů a na opačnou stranu. Ne! Zatlouct skobu.

Hmatám po úvazku, ale skobu nemohu najít. Do háje s ní, zpátky pod rampouchy.

Když jsem se dostal zpátky do kuloáru, zavolal jsem na Simona, ale odpověď jsem žádnou nedostal. Shora sjelo trochu uvolněného navátého sněhu. Úlekem se mi rozbušilo srdce.

Neměl jsem žádné ledovcové skoby. Zapomněl jsem si je vzít od Simona a ty, co jsem měl, jsem už použil níže. Nevěděl jsem, co udělat. Byl jsem třicet pět metrů nad posledním zajištěním, na velice příkrém ledě. Lézt dolů? Bál jsem se volného pádu, ale co budu dělat, jestli nenajdu skálu vhodnou pro stanoviště? Znovu jsem zakřičel, ale opět nepřišla zpátky žádná odpověď. Párkrát se nadechnout a kupředu!

Pět metrů nad sebou jsem viděl okraj horního konce kuloáru. Poslední tři metry byly strmé, ve tvaru žlebu. Kvalitní led se tam měnil v kaši. Natáhl jsem se přes žleb, rozkročený v ujíždějícím sněhu. Zasekával jsem cepíny a pod vlivem představy sedmdesátimetrového pádu do jediné skoby jsem lapal po dechu. Snažil jsem se co nejrychleji vytáhnout na snadnější sněhový svah nad kuloárem.

Když jsem znovu popadl dech, dolezl jsem ke skalní zdi a udělal si stanoviště v jejích puklinách a blocích.

Simon dolezl a také lapal po dechu. „Trvalo ti to,“ zaútočil.

Naježil jsem se. „Bylo to zatraceně těžké a lezl jsem to jakoby sólo. Neměl jsem žádné skoby.“

„Dobrá, zapomeň na to. Musíme najít bivak.“

Bylo deset hodin a zvedl se vítr, jehož účinky ještě zhoršoval patnáctistupňový mráz. Unavené a podrážděné nás po těžkém patnáctihodinovém dni čekala ještě alespoň hodinová práce na vyhrabávání sněhové jeskyně.

„Tady nic není,“ řekl jsem a kriticky se rozhlédl po svahu.

„Sníh tu není dost hluboký na záhrab.“

„Mohl bych zkusit tamten převis nahoře.“

Simon ukazoval na velikou bouli sněhu, asi patnáct metrů v průměru, která odvážně visela do prostoru od svislé skalní stěny, deset metrů nad námi. Přelezl k ní a opatrně ji začal prozkoumávat, kdyby se boule zřítila, asi by mě vzala s sebou.

„Joe!“ Simon zavýskl. „Senzace! Nebudeš tomu věřit.“ Uslyšel jsem, jak zatlouká skalní skobu, pak následovalo pár nadšených výkřiků a nakonec zavolal, abych vylezl k němu.

S pochybnostmi jsem opatrně strčil hlavu do malé díry, kterou Simon udělal.

„Můj ty bože!“

„Já ti říkal, že tomu nebudeš věřit.“ Simon seděl pohodlně na batohu, zajištěný na dobré skalní skobě a s královským gestem ukazoval na naše nové obydlí. „A je tady i koupelna,“ prohlásil s nadšením. Všechna únava a naštvanost byla rázem pryč.

Sněhová boule byla dutá. Uvnitř byla jedna velká prostora, ve které se dalo skoro postavit a vedle byla ještě jedna malá jeskyňka. Byl to hotový palác!

I přesto, poté co jsme už zalehli do spacích pytlů, jsem však v hlavě přemítal nad svojí nechutí k bivakům a snažil se přesvědčit sám sebe, že jsem v bezpečí. Měl jsem dobré důvody být na pozoru před tímto palácem a Simon věděl proč. Nemělo však smysl o tom mluvit, stejně jsme jinou možnost neměli.

Pamatoval jsem si až příliš živě, jak jsme jinou možnost neměli ani před dvěma lety, když jsem lezl Bonattiho pilíř na jihozápadní straně Les Petit Dru. Byl jsem tenkrát nadšený rychlým postupem s Ianem Whittakerem na zlatočervené, žulové, šest set metrů vysoké věži, která dominuje pohledu z údolí Chamonix. Architektonická krása jejích linií ostře vystupuje ve stínech vržených sluncem a na pozadí celého pohoří francouzských Alp. To všechno z túry dělá jeden z nejsilnějších estetických zážitků Alp. Lezli jsme toho dne velmi rychle a za setmění nám chybělo na vrchol jen pár desítek metrů, i když šlo stále ještě o velice strmý a těžký terén. Věděli jsme, že na vrchol se toho dne už nemáme šanci dostat, ale s hledáním plošiny na spaní jsme nespěchali. Počasí bylo pěkné a stálé a na vrchol bychom dolezli příštího dne bez problémů. Čekala nás teplá noc a ve výšce 3 650 metrů byla obloha čistá a plná hvězd.

Ian lezl nad mým malým stanovištěm s exponovaným pohledem na srázy převislých stěn pod námi. Hrana, kterou sledoval, byla stále velmi strmá a v ubývajícím světle byl jeho postup nepříjemně pomalý. Čekal jsem a třásl se ve večerním chladu, poskakoval jsem z nohy na nohu a pokoušel se rozproudit si krev i v mé skrčené poloze. Po dlouhém dni jsem byl unavený a toužil jsem si lehnout na záda a pohodlně odpočívat.

Konečně ke mně dolétlo tlumené volání, které znamenalo, že Ian něco našel, a tak jsem za chvíli zápasil v houstnoucím šeru na hraně, kterou Ian právě vyvedl. Ještě před setměním jsem si všiml, že jsme trochu uhnuli z trasy. Namísto, abychom traverzovali doprava, lezli jsme přímo vzhůru strmou puklinou, která kolmou stěnu rozdělovala. Tak jsme se dostali pod ohromný převis, který čněl asi čtyřicet pět metrů nad námi. Bez pochyby nás další den čekalo komplikované slaňování napříč stěnou, abychom se převisu vyhnuli. V té chvíli to však mělo i své výhody; byli jsme chráněni před nočním padáním kamenů.

Iana jsem našel sedět na více než metr široké skalní polici, dostatečně dlouhé, abychom na ní mohli oba ležet. Pro noční odpočinek byla docela dobrá. Jak jsem k Ianovi lezl, všiml jsem si ve světle baterky, že police je ve skutečnosti plochým horním zakončením skalního bloku opřeného o stěnu, po jejíž hraně jsme stoupali. Vypadalo to stabilně a neměli jsme důvod uvažovat nad tím, zda je police bezpečná.

O hodinu později jsme si upevnili vodorovně mezi starou skobou s kruhem a skalní špicí bezpečnostní lano jako zábradlí. Pak jsme se na toto lano zapnuli karabinou a uložili se ke spánku.

Na několik následujících vteřin nikdy nezapomenu.

Napůl jsem už spal, uvnitř ochranného nepromokavého vaku a Ian si ještě naposled upravoval jištění. Najednou, bez jakéhokoliv varování, jsem ucítil, že se propadám. Ve stejné chvíli se ozval uši trhající rachot a skřípění.

S hlavou uvnitř a rukama vlajícíma skrz otvor venku, jediné, co jsem si uvědomoval bylo, že se řítím dolů, do šestisetmetrové hlubiny. Uprostřed rachotu jsem uslyšel vysoké vyjeknutí strachem a pak jsem ucítil zapružení. Bezpečnostní lano vydrželo. Celá moje váha visela v mém podpaždí, kde se při pádu zachytilo bezpečnostní lano. Opatrně jsem se převrátil a snažil jsem si vzpomenout, jestli jsem na laně navázaný nebo ne. Pro jistotu jsem držel paže u těla.

Děsivý zvuk mnoha tun žuly, řítících se dolů pilířem, způsobil ozvěnu a pak utichl. Nastalo hrobové ticho.

Byl jsem zcela dezorientovaný. Ticho se mi zdálo být zlověstné. Kde je Ian? Vzpomněl jsem si na to krátké vyjeknutí a napadlo mě, že třeba vůbec ještě nebyl uvázaný.

„Zatraceně!“ uslyšel jsem najednou zanadávat v lancasterském nářečí.

Pokusil jsem se dostat hlavu z pevně zataženého pytle a uviděl jsem Iana viset vedle mne na laně prověšeném ve tvaru V. Hlava se mu klimbala na prsou, čelní svítilna žlutě ozařovala okolní skálu. Na krku jsem mu viděl krev.

Zašmátral jsem v pytli po baterce a pak jsem opatrně stáhl elastický popruh z Ianových zakrvácených vlasů a zkoumal jeho zranění. Zpočátku měl problémy s mluvením, protože hlavou při pádu tvrdě narazil do skály, ale rána naštěstí nebyla vážná. Šok pádu ve tmě a v polospánku nás však úplně vyvedl z míry. Trvalo nám nějakou dobu, než jsme si uvědomili, že se celý skalní blok, na kterém jsme leželi, zřítil ze stěny dolů. Začali jsme se hystericky smát, nervózně nadávat a chvíli nám trvalo, než nám konečně došlo, do jak vážné situace jsme se dostali.

Konečně jsme se utišili. Hrozný strach a pocit nebezpečí vystřídal prudkou reakci po neuvěřitelné události. Posvítili jsme si dolů a uviděli zbytky našich dvou lan, které visely pod policí. Lana byla rozsekaná na kusy, rozedraná padajícím skaliskem. Když jsme se otočili, abychom zkontrolovali naše bezpečnostní lano, s hrůzou jsme zjistili, že stará skoba s kroužkem, na které jsme viseli, se hýbe. Také skalní špice, na druhé straně, byla značně poškozená. Vypadalo to, že každou chvíli jeden z těchto kotvících bodů povolí. Věděli jsme, že stačí, aby jen jeden z nich selhal a propadneme se do věčnosti. Rychle jsme prohledali naše vybavení, abychom viděli, jak by se dala naše situace vylepšit. Zjistili jsme však, že úplně všechno, včetně našich bot, se zřítilo dolů se skalním blokem. Cítili jsme se tak bezpeční, že jsme nepovažovali za nutné naše vybavení přivazovat na lano. Nemohli jsme teď dělat zhola nic.

Pokusit se lézt nahoru nebo dolů by byla sebevražda. Stín obrovského skalního převisu nad námi nám připomněl, že lezení v ponožkách a bez lana nepřipadá v úvahu. Pod námi byla kolmá zeď ztrácející se v temnotě – překážka, kterou jsme mohli překonat pouze slaňováním po laně. Nejbližší římsy byly šedesát metrů pod námi a zřítili bychom se dávno před tím, než bychom se dostali do jejich blízkosti.

Na tom nejistém laně jsme viseli dvanáct nekonečných hodin. Nakonec někdo uslyšel naše volání a záchranný vrtulník nás sundal ze stěny. Nikdy nezapomenu na zkušenost té dlouhé, předlouhé noci, kdy jsme čekali, že se každým okamžikem zřítíme, chvíli v záchvatech hysterického smíchu a chvíli potichu, stále však s žaludkem staženým strachem, ztuhlí v očekávání něčeho, na co jsme ani nechtěli pomyslet.

Ian se vrátil do Alp příští léto, ale jeho touha lézt byla ta tam. Přijel domů a tvrdil, že už nikdy do Alp nepojede. Já jsem měl štěstí, nebo neměl dostatek rozumu a zážitek jsem překonal – kromě okamžiků, kdy jsem bivakoval.

„Co si dáme?“ Simon držel v ruce dva balíčky. „Moussada nebo krocana?“

„Kdo rozhodne! Ani jedno není k jídlu!“

„Výborně, dáme si krocana.“

Vypili jsme každý dvě dávky ovocné limonády, snědli pár sušených švestek a uložili se ke spánku.

3

Bouře na vrcholu

Ranní přípravy byly snadnější než obvykle. Mohli jsme se postavit při balení spacích pytlů, stáčení spacích podložek a třídění výzbroje, kterou jsme předchozího dne naházeli v nepřehledné směsi do kouta.

Byla řada na mně, abych vedl. Simon zůstal ve sněhové jeskyni a jistil mě ze skalní skoby, zatímco já jsem opatrně vylezl malým otvorem ven na ledový svah komínu, kterým jsme včera za tmy stoupali. Kolem jsem to nepoznával. Stál jsem na dobrém ledě svažujícím se k horní části žlebu, ve kterém jsem včera v noci tak bojoval. Obrovské ledové pole, kterým jsme včera vystupovali, už nebylo vidět. Podíval jsem se vpravo. Kousek nade mnou se horní část žlebu měnila ve vertikální kaskádu ledu, ale na druhé straně, ještě dál doprava, jsem viděl, že se sklon zmenšuje. Tam vedla cesta kolem kaskády nahoru do dalšího žlebu směřujícího vzhůru.

Po špičkách jsem přešel vpravo a zastavil se, abych zavrtal skobu, než se vydám vzhůru podél kaskády. Byl tu výborný vodní led a měl jsem radost z namáhavé práce, která mě zahřála. Ohlédl jsem se zpátky a viděl Simona, jak vyhlíží ven z jeskyně a popouští lano. Struktura přírodní jeskyně byla teď ještě pozoruhodnější než včera v noci a naše štěstí, že jsme ji našli, bylo až nepochopitelné. Strávit noc v horní části komínu by bylo, velmi mírně řečeno, nepohodlné.

Nad kaskádou, ve sněhovém žlebu, mi došlo lano. Simon se ke mně rychle připojil.

„Přesně jak jsme si mysleli,“ řekl jsem. „Nad převislou rampu se dostaneme v příští lanové délce.“

Simon vyrazil doprava, a když opustil úzký komín, ve kterém jsem stál a odpočíval, ztratil se z dohledu někde na římse, klíčovém místě výstupu, které jsme viděli ze Seria Norte.

Pomyslel jsem si, že největší potíže máme za sebou. Čeká nás jen vylézt na horní část římsy a budeme na vrcholovém svahu.

Když jsem však dolezl k Simonovi, uvědomil jsem si, že našim problémům ještě není konec. Na horním konci rampy naši další cestu přehrazovala velká bariéra zubatých seraků. Neviděli jsme žádnou možnost, jak bariéru překonat. Výstup kolmými stěnami po obou stranách byl obtížný, až nemožný, a seraky cestu zahrazovaly po celé šířce římsy bez přerušení.

„Zatraceně!“

„Hm, to nevypadá dobře. To jsem nečekal.“

„Snad tam bude průchod,“ řekl jsem. „Jestliže ne, jsme v háji.“

Rozhlédl jsem se po okolních štítech, abych odhadl naši výšku.

„Bivakovali jsme v pěti tisících osmi stech metrech. Takže? Takže to máme... asi čtyři sta padesát výškových metrů před námi,“ spočítal jsem.

„Já myslím, že ještě šest set.“

„Dobrá, šest set, včera jsme vylezli nejméně sedm set padesát v těžším terénu, takže dnes bychom se měli dostat na vrchol.“

„Nebyl bych si tak jistý. Záleží na tom, jak těžké bude dostat se přes ty seraky, a nezapomeň, že vrcholová část jsou samé návěje.“

Vyrazil jsem vzhůru po 55 stupňové rampě a rychle jsem získával výšku. Střídali jsme se ve vedení a jen zřídka jsme spolu mluvili. Soustředili jsme se na udržení tempa. Včera jsme zajišťovali skobami každou lanovou délku a strmý led nás zdržoval. Dnes začal účinkovat řídký vzduch, ale snadnější terén nám dovoloval lézt téměř plynule dvojité délky. Lezli jsme tak čtyřicet pět metrů za vedoucím lezcem a pak kolem něho dalších čtyřicet pět metrů nahoru.

Při postupu sypkým sněhem na povrchu, kterým jsem se musel prohrabávat k pevnějšímu ledu vespod, jsem se námahou zadýchal. Zatloukl jsem dvě skoby a zasekl oba cepíny nad své stanoviště, pak jsem se k nim přivázal a zakřičel na Simona, aby mě dolezl. Byli jsme teď blízko bariéry seraků, po římse jsme už vylezli tři sta metrů. Podíval jsem se na hodinky; jedna hodina. Zaspali jsme a začali lézt pozdě, ale už jsme čas dohnali, vylezli jsme deset délek za čtyři a půl hodiny. Cítil jsem se dobře. Na tento výstup jsme stačili a byl jsem si jistý, že ho úspěšně dokončíme. Byl jsem nadšený z vědomí, že se mi konečně podaří prvovýstup a k tomu ještě těžký.

Akorát když ke mně Simon dolezl, přehouplo se přes seraky na konci římsy slunce a zalilo sněhový svah pod námi jasným bílým světlem. Simon se šťastně usmíval. Nepotřeboval jsem žádné vysvětlení, z čeho má tak dobrou náladu. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy se všechno daří, neexistují žádné obavy, ani pochyby a stačí jen vnímat pohodu přítomnosti.

„Mohli bychom se dostat přes seraky a pak si odpočinout.“

„Určitě.“ Simon souhlasil a studoval bariéru nad námi. „Vidíš ty rampouchy? To je cesta vzhůru.“

Pohlédl jsem na kaskádu ledu a nejdříve jsem nápad zamítl, protože se mi to zdálo příliš těžké. Dole byl jasný převis. Převislá zeď hladkého modrého ledu s velkým závojem rampouchů, které visely z její horní části, byla však jediným pevným úsekem mezi jinak nestabilními seraky. Tento stupeň byl jediným slabším místem bariéry, které jsem našel. Jestli se tamtudy pokusíme vystoupit, čeká nás osm metrů lezení v ledové zdi a pak průstup skrz rampouchy na povlovnější led stupně nahoře.

„Vypadá to těžké.“

„Ano, dal bych přednost zkusit to nejdříve ve skále.“

„Skála je zatraceně rozbitá.“

„Já vím, ale mohlo by to jít. Zkusíme to.“

Simon si připnul dopředu na úvazek nějaké skoby, pár drátěných smyček, dvě rozpěrky a přešel doleva, kde začínala skalní stěna. Já byl dobře zajištěný vpravo pod stupněm. Hranici mezi kolmým prachovým sněhem stupně a skalní částí římsy tvořila žlutá, rozbitá skála.

Pozorně jsem Simona sledoval a věděl, že jestliže spadne, dojde k prudkému trhnutí způsobenému náhlým pádem po odlomení chytu nebo stupu. Nebude to pozvolný pád jako při uklouznutí na sněhu. Simon umístil do pukliny, jak mohl nejvýše, rozpěrku. Rovnoměrně se v puklině roztáhla a všechny čtyři její části se opřely o skálu. Napadlo mě, že jestli Simon spadne, nebude to rozpěrka, ale skála, co povolí.

Nastoupil opatrně, lehkým kopnutím boty testoval stupy a rukama zkoušel pevnost chytů nad hlavou. Chvíli zaváhal, natáhl se do stěny, chytil se skály nad sebou, jak nejvýše dokázal, a začal se pomalu vytahovat vzhůru. Zatajil jsem dech a připravil lana v jistítku tak, abych pád mohl ihned zachytit.

Chyty povolily najednou a Simon na vteřinu zůstal viset ve vzduchu s pažemi stále nataženými, ale v rukách držel jen dva volné kusy skály. Pak spadl dozadu, do žlebu pod námi. Zapřel jsem se a čekal, že vypadne také rozpěrka, ale ta vydržela a já jsem krátký pád lehce zachytil.

„Senzace!“ smál jsem se překvapenému výrazu Simona.

„Do háje!... Byl jsem si jistý, že mě to udrží.“

Když ke mně zase dolezl, znovu si prohlížel stupeň.

„Nechce se mi do toho přímo, kdyby se mi podařilo spodní část oblézt zprava, pak už by to šlo.“

„Led tam vypadá dobře.“

„Uvidíme.“

Aby se vyhnul strmé zdi, nalezl do pravé strany stupně, pak chtěl traverzovat dále doprava a nad rampouchy se vrátit zpět vlevo. Led se tam však změnil jen v tenkou vrstvu sněhu s krystaly ledu na povrchu. Podařilo se mu dostat do úrovně rampouchů, ale výše už nemohl. Byl šest metrů nade mnou a chvíli se zdálo, že odtamtud nemůže nikudy uniknout: snaha slézt to, co vylezl, by byla přivoláváním nepěkného pádu. Nakonec se mu podařilo upevnit smyčku kolem silného rampouchu, který srůstal s ostatními do závoje, a slanit dolů k mému stanovišti.

„Mám toho dost. Je řada na tobě.“

„Príma, ale já bych na tvém místě lezl více stranou. Budu muset srazit většinu těch rampouchů dolů.“

Mnohé rampouchy byly silné jako ruka, skoro jeden a půl metru dlouhé a některé byly ještě větší. Nastoupil jsem do ledové stěnky, která mě značně vytlačovala, a pořádně jsem to cítil v pažích. Navíc mě od ledu táhnul i batoh na zádech. Jako zajíc jsem rychle poskakoval na stoupacích železech stěnou, vrážel vší silou cepíny do křehkého ledu nad sebou a vytahoval se vzhůru. Pak následovaly další poskoky. Po celou dobu jsem se snažil rychlým lezením ušetřit co nejvíce sil. Když jsem se blížil k rampouchům, došlo mi, že to o moc déle nevydržím; už teď jsem neměl sílu rampouchy srazit jednou rukou, zatímco na druhé s cepínem jsem visel. Pořádně jsem cepínem švihl, až se zakousl hluboko a držel dost pevně, aby mě unesl. Pak jsem se karabinou na úvazku zapnul do smyčky na cepínu a opatrně se do ní zavěsil. Úzkostlivě jsem pozoroval zaražený konec cepínu, a teprve když jsem si byl jistý, že moji plnou váhu udrží, uvolnil jsem kladivocepín v druhé ruce a zavrtal do stěnky nad sebou ledovcovou skobu.

Zapnul jsem se do skoby a uvolněně si oddechl. Nebezpečí pádu, delšího než dva metry, pominulo. Rampouchy byly na dosah. Bez uvažování jsem švihl kladivocepínem do ledového závoje a pak jsem se ještě hloupě podíval na výsledek. Větší část rampouchů mi spadla rovnou na hlavu a ramena a pak dolů na Simona. Oba dva jsme začali nadávat. Proklínal jsem sám sebe, ale také ostrou bolest z rozraženého rtu a naraženého zubu. Simon samozřejmě nadával na mě.

„Promiň... neuvažoval jsem.“

„To jsem si všiml!“

Když jsem se znovu podíval nahoru, zjistil jsem, že cepín splnil svůj úkol a cesta na snadnější ledový svah je otevřená. Netrvalo dlouho a vysoukal jsem se nahoru na stupeň a pak vylezl zbývající délku lana až do širokého, plytkého žlebu, kde jsem vybudoval stanoviště.

Simon ke mně dolezl pokrytý ledovou tříští a popraškem sněhu, který padal dolů stupněm. Pokračoval kolem mne na nevýrazný hřebínek, který označoval konec římsy a začátek vrcholových svahů. Než jsem se k němu připojil, zapálil plynový vařič a udělal si pohodlné sezení.

„Krvácí ti ústa,“ poznamenal nevzrušeně.

„To nic není. Stejně to byla moje chyba.“

Na hřebínku vystaveném neustálému větru bylo znatelně chladněji než v závětří ledových žlebů. Poprvé jsme také uviděli vrchol tvořený velkou, převislou návějí, která visela nad svahem dvě stě padesát metrů nad námi. Hřeben, ubíhající od vrcholu vlevo, bude naší sestupovou trasou. Odtud jsme ho však pořádně neviděli, protože se ztrácel v mracích, kupících se na hřebenu od východu. Zdálo se, že přichází špatné počasí.

Simon mi podal horký nápoj a schoulil se ve své bundě zády proti nepříjemnému větru. Díval se na vrcholový svah, hledal nejlepší trasu výstupu. Stav sněhu na tomto posledním úseku nám dělal více starostí než jeho sklon nebo technické problémy. Celý svah vypadal jakoby byl pokrytý obřím vlnitým plechem, s hrboly tvořenými navátým prachovým sněhem, který sjížděl shora ze stěny. Už předtím jsme slyšeli o peruánských návějích jen to nejhorší a nejrozumnější bylo se jim vyhnout. Počasí v Evropě nikdy nedovolí vytvoření takového hororu. Jihoamerické hory jsou však naopak proslavené sněhovými a ledovými kreacemi. Prachový sníh tam popírá zemskou přitažlivost a vytváří svahy příkré 70 až 80 stupňů. Hřebeny jsou tvořeny nestabilními převějemi obrovských rozměrů, převějemi, které leží na sobě jedna přes druhou. Ve všech jiných horách by prachový sníh sjel dolů a udržel by se jen na mírnějších svazích.

Celý svah nad námi přetínal skalní pás. Nebyl strmý, ale pokrývala ho tenká, nestabilní vrstva sněhu. Po třech stech metrech svah zase přecházel v čistý sníh, který směrem k vrcholu nabýval na příkrosti. Návěje začínaly nad skalním pásem a pokračovaly bez přerušení až na vrchol. Jak se jednou rozhodneme, mezi kterými návějemi budeme postupovat, musíme tam vytrvat až nahoru, protože traverzovat napříč přes návěj nebude možné. Bude životně důležité vybrat si tu pravou prohlubeň a to nebude snadné. Z naší pozice jsme viděli, že mnohé návěje se sbíhají k sobě a uzavírají tak možnost dalšího postupu. Když jsem návěje pozorně sledoval, viděl jsem několik těch, které se cestou vzhůru nezavíraly, ale v okamžiku, kdy jsem se podíval na svah jako na celek, ztratily se mi ve změti návějí a prohlubní běžících dolů stěnou.

„Bože, to vypadá hrozně!“ prohlásil Simon. „Vůbec nedokáži zvolit cestu nahoru.“

„Nezdá se mi, že se dnes dostaneme až nahoru.“

„Jestliže ty mraky na nás vysypou ten svůj náklad, tak v žádném případě. Kolik je hodin?“

„Čtyři hodiny. Zbývají dvě hodiny světla. Měli bychom sebou hodit.“

Spoustu cenného času jsem ztratil výstupem skalním pásem. Byl jako strmá střecha, ale na rozdíl od římsy byla skála černá a kompaktní, jen s nemnoha chyty, většinou ukrytými pod sněhem. Věděl jsem, že pás není těžký, ale stál jsem v otevřené stěně s téměř dvanácti sty metry pod sebou a pociťoval jsem z takové expozice nervozitu. Mezi mnou a Simonem leželo mnoho metrů nezajištěného lana. Simon jistil na místě našeho odpočinku a jeho jediným zakotvením byly cepíny zaražené ve sněhu. Věděl jsem až příliš dobře, jak nedostatečné by bylo takové stanoviště, kdybych udělal chybu.

Uklouzla mi levá noha a hroty želez sjely po skále. Nenáviděl jsem tento typ jemného lezení, ale nemohl jsem se mu vyhnout; zpátky jsem nemohl. Když jsem balancoval na dvou malých skalních výstupcích, s předními hroty želez neustále sjíždějícími, začaly mi vibrovat nohy a musel jsem na Simona zakřičet varování. Uslyšel jsem ve vlastním hlase strach a proklínal se, že ho dávám znát i Simonovi. Znovu jsem se pohnul kupředu, ale nervy mi selhaly a nedokázal jsem pohyb dokončit. Věděl jsem, že o kousek dál se dostanu do lehčího terénu a snažil jsem sám sebe přesvědčit, že kdyby nebylo té expozice, vystoupal bych to s rukama v kapsách. Nedokázal jsem však strach odehnat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Setkání se smrtí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.