Jezdci elementů

Libor Pleva

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2013 by Libor Pleva

Copyright© 2014 Cover by Jan Patrik Krásný

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-107-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-108-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-109-7 (PDF na CD)

Zkouška živlů

Prolog

1. Přátelé navěky

2. Zkouška elementů

3. Anomálie

4. Loučení a spor

5. Podstata magie

6. Perdiové

7. Mudrcova překvapení

8. Síla potenciálu

9. Hrozba

10. U otce

11. Schůze Nejvyšších

12. Osudové setkání

13. Cíl cesty – Ohnivá země

14. Bolest a zrada

15. Nečekaní spojenci

16. Nový domov

17. Hledání sebe sama

18. Hněv je můj přítel

19. Těžký návrat

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Napětí

Recepty

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Prolog

Před dávnými věky, před vznikem samotného světa, vynořili se z nicoty čtyři draci, známí také jako Elementární vládci. Tito ještěři spojili své síly, pomocí neuvěřitelně mocné magie stvořili svět a nazvali jej Wallidar. V tomto světě si Draci rozdělili území a vládli v míru po celá tisíciletí. Avšak po nějaké době si začal Plamenný drak nárokovat stále větší území – ze strachu z hrozícího střetu ostatní Elementární vládci souhlasili; po nějaké době však začaly být požadavky Ohnivého neúnosné, a tak nevyhnutelně muselo nastat to, čeho se všichni nejvíce báli – Válka elementů. Ohnivý drak se společně se svým spojencem Vzdušným střetli v několika strašlivých bitvách se svými bratry, Drakem z Hlubin a nejstarším netvorem ze všech, Drakem Země. Obrovské armády nižších draků slepě následovaly své vůdce v bratrovražedném boji, jenž otřásl samotnými základy Wallidaru. Po staletích vyčerpávajících bojů, kdy žádná strana nedokázala získat převahu, byli Elementární vládci nuceni uzavřít mír – vstoupil do dějin pod názvem Smlouva živlů. V této smlouvě se všichni draci zavázali k Věčnému míru, a aby nemohl být porušen, Elementy společnými silami vytvořily neuvěřitelně mocné kouzlo, které uzamklo moc každého ještěra v hranicích jeho země – žádný z Draků nebyl schopen použít ani jednoduché kouzlo na území, jež patřilo některému z jeho bratrů. Kouzlo bylo zapečetěno do Smlouvy a na její ochranu vytvořili Vládci drobné neutrální území zvané Appara a zde, do Skály věků, byla Smlouva živlů uložena. Draci opředli Smlouvu mnoha mocnými kouzly, a skryli ji tak před zraky světa, aby již nikdy nemohl být narušen Věčný mír.

1. Přátelé navěky

Allendal zasyčel. Uskočil, aby se vyhnul dalšímu prudkému výpadu svého věčného rivala a zároveň nejlepšího přítele, zlatého draka Aurippa. Naznačil útok na pravé křídlo a následně se hbitě vrhl na nechráněný levý bok ještěra. Aurippos postřehl jeho záměr, sehnul se a prudce vrazil hlavou do přítelova odkrytého hrudního koše. Allendal se se zaúpěním stáhl a namáhavě oddychoval.

„Moc čitelné, Alle,“ upozornil jej s úsměvem odkrývajícím lesknoucí se řadu tesáků Aurippos.

„Však počkej, ještě jsem neskončil!“ křikl Allendal a opět se na zlatého ještěra vrhl. Zelené a zlaté šupiny se leskly potem, když se do sebe přátelé zaklesli a přetahovali se s urputností, jaké jsou schopni jen draci. Avšak ať bojovali sebezuřivěji, vždy si dávali dobrý pozor, aby jeden druhého nijak vážně nezranili; těmito potyčkami se pouze udržovali ve formě a dnes se tak také snažili zapomenout na nervozitu pramenící z následujícího dne – což se jim bezezbytku povedlo, jelikož na žádné postranní myšlenky opravdu nezbyl čas.

„A mám tě!“ zařval vítězoslavně Allendal, když využil přítelovy chvilkové nepozornosti a srazil jej k zemi. Aurippos zavrčel a snažil se svého listově zbarveného přítele setřást, avšak All jej celou svou váhou přitiskl k zemi. Oba draci namáhavě oddychovali, zmítali se v zlatozeleném klubku, avšak nakonec byl Aurippos nucen přiznat porážku.

„Dobrá, vzdávám se!“ zasupěl vyčerpaně zlatý ještěr. Allendal s uspokojením poodstoupil a nechal svého rivala vstát. Byl to jeden z mála večerů, kdy se Allovi podařilo zvítězit; i když byli oba přátelé prakticky stejně staří, Aurippos měl větší výdrž i sílu, a tak svého přítele ve valné většině případů udolal. Když už se Allendalovi povedlo vyhrát, tak pouze za pomocí lsti nebo drobného úskoku – silově se svému zářícímu protivníkovi nemohl rovnat. Avšak na rozdíl od Aurippa se zelený drak mohl pyšnit slonovinově zbarveným hřebenem, jež se mu táhl od vrcholku hlavy až po špičku zahnutého ocasu; tento hřeben zdědil po otci a věděl, že kromě krásy může sloužit také jako účelná zbraň – konce kostěných výrůstků byly ostré jako břitva.

Draci vzlétli ze svého bojiště, drobné mýtinky skryté hluboko v lesích, a vyrazili domů. Byli téměř sousedé – avšak zatímco Aurippos bydlel u svých rodičů v doupěti skrytém vysoko v horách, Allendal žil s opatrovnicí Desvellou, jíž miloval jako svou matku, v jeskyni skryté v lesích obepínající úpatí hory Orazio. Allendalova vlastní matka zemřela při snesení vejce a jeho otec, Lord Brusq, sloužil v armádě Zemního draka a domů do Appary, neutrálního území umístěného mezi čtyřmi dračími zeměmi, zavítal jen zřídka.

Během cesty to Allendalovi nedalo, aby svého přítele nepopíchl: „Dneska ses tedy moc nepředvedl, Aure,“ zazubil se na něj.

„Jenom jsi využil mojí chyby, nic víc,“ odsekl Aurippos. Poté poněkud mírněji dodal: „Jenom jsem si vzpomněl, co nás zítra čeká. Víš přece, co je za den?“

Allovi zmizel úsměv z tváře. „Máš pravdu, úplně jsem zapomněl.“ Oba draci se odmlčeli. Allendal si byl jistý, že jeho přítel myslí na to samé – že po zítřku se už možná nikdy neuvidí.

„Přece to nemusí znamenat konec, ne?“ zeptal se znepokojeně Allendal. „Stále je možnost, že budeme spolu, že nám určí stejný element. A i kdyby ne, stále se přeci můžeme vídat nebo si posílat zprávy.“

„Ano, to můžeme.“ povzdechl si Aurippos. Oběma však bylo jasné, že jim občasná schůzka či dopis jednou za rok těžko vynahradí každodenní přátelské hašteření a přetahování. Zítra totiž oba mladé ještěry čekal nejdůležitější den v životě každého draka – Zkouška elementů.

Draci mají již od narození určený svůj primární element – oheň, vodu, zemi nebo vzduch. Když ještěr dosáhne věku patnácti let, podstoupí určitý druh zkoušky a ta určí, ke kterému elementu má nejblíže, a tedy kterému ze čtyř Vládců bude sloužit. Což prakticky znamenalo, že pokud bude například Allendal přidělen k vládci Vzduchu a Aurippos k vládci Oceánu, tedy na druhou stranu světa Wallidaru, již nikdy by se nemuseli setkat. A to je oba neskutečně trápilo.

Konečně dorazili k úpatí skály, kde se jejich cesty dělily. „Tak tedy,“ zadrhl se Aurippovi hlas, „uvidíme se zítra, před Zkouškou.“

„Dobrá.“ Aurippos se ještě přátelsky otřel Allendalovi o křídlo protkané tisíci drobných žilek, načež vyrazil na vrchol hory. All jej ještě chvíli provázel pohledem a následně také vyrazil domů, tentokráte k úpatí skály Orazio. Cestou míjel doupata dalších přátel, na jejich pozdravy však neodpovídal – většina z nich byla příliš mladá, takže na Zkoušku měli ještě pár let čas, a tak nemohli pochopit jeho pocity. Allendal se přistihl, jak hrozně jim v duchu závidí.

Když dorazil domů, jeho opatrovnice Desvella vzhlédla od své oblíbené zábavy –  sledování lesních zvířat – a usmála se: „Ááá, už jsi doma,“ podotkla bílá dračice, „bohužel jsem tě nečekala tak brzo, takže si budeš muset ulovit něco sám.“

„To víš, Aur dnes příliš odporu nekladl,“ rovněž se usmál Allendal. „A nevadí, ulovím si něco po cestě, stejně sem si chtěl jít zaplavat.“

„Drak, co má rád vodu...“ zakroutila láskyplně hlavou Desvella, „Myslím, že ty už máš element jistý.“ Zelený drak se donutil k dalšímu úsměvu, načež se opět vznesl a zamířil k jezírku ukrytému kousek od domova. Ano, vodní živel by nebyl špatný. Na rozdíl od většiny draků Allendal vodu miloval. Avšak vodní element by také znamenal, že bude daleko od otce, a listově zbarvený drak ve skrytu duše doufal, že mu bude určen zemní živel a bude tak moci trávit s Lordem Brusqem daleko více času než doposud. Otec by již jistě zařídil, aby mu byl po celou dobu nablízku, a také by se Allovi jistě dostalo jeho odborné pomoci při prvních těžkých krůčcích v zemním elementu. Avšak kdyby byl Allendal jiného elementu než zemního, znamenalo by to tápat v neznámu sám, bez pomoci nikoho blízkého. Snad kdyby Aurippos... ale ne, Allovi bylo jasné, jak drobná je šance, že budou oba kamarádi stejného živlu. Dokonce byla ta naděje ještě menší, než si oba draci připouštěli.

Konečně dorazil ke svému po domově nejoblíbenějšímu místu, drobnému tichému jezírku skrytém hluboko v lese. Ponořil se do příjemně chladivé vody a cítil, jak se mu po celém těle rozlévá úžasný pocit úlevy. Společně s únavou a potem křišťálově čistá voda odplavila z Allendalova těla také veškerou nervozitu z nadcházejícího dne. Kdo by také dokázal myslet na nějakou hloupou zkoušku, když je omýván ze všech stran zářivou tekutinou a když slyší mírumilovný zpěv ptáků a šum zajíců skrytých v houští? Nebudu se tím trápit, rozhodl se Allendal. Stejně tím nic nezměním a akorát mi bude hůř; co má přijít, to přijde.

A opravdu, když se tělesně i duševně očištěný All vrátil domů, na Zkoušku už ani nepomyslel. Na jídlo přitom úplně zapomněl.

2. Zkouška elementů

Ozval se hromový zvuk, jenž vyplašil mladé vrabce uhnízděné vysoko v koruně nejbližšího dubu. „Ty sis včera nic neulovil?!“ rozhořčila se Desvella a již předem znala odpověď.

„Jak jsi to poznala?“ zasténal Allendal, jehož žaludek právě vydal další ohlušující zakručení.

„Nevím, tak nějak jsem to vytušila.“ usmála se. Poté se však znovu zamračila, až se jí pár vrásek zkrabatilo okolo jinak laskavých pomněnkových očí: „Pořád tě musím hlídat, jako roční mládě. Uvědomuješ si, že po dnešku se už budeš muset o sebe starat sám? Po Zkoušce tě mistři odvedou daleko, daleko ode mě... a já budu zase sama.“

Allendala zaskočily slzy třpytící se na její stále velmi atraktivní tváři. Přitiskl se k ní: „Ale no tak...“ konejšil ji. „Neloučíme se navždy. Budeme se navštěvovat, jak jen to půjde, a možná se setkáme i s otcem.“

Desvella vycítila v jeho hlase drobné vzrušení a do srdce se jí zabodl maličký osten žárlivosti. I když byla jeho opatrovnicí, nikdy mu nemohla nahradit pravé rodiče, ať už jí All tvrdil cokoli... a jí nezbylo nic jiného, než se s tím smířit. Nezmohla se však na nic jiného, než na chabé: „Ano, to by bylo skvělé.“

Allendal jí ještě lehce pohladil po levé přední tlapě a pak se vznesl. „Uvidíme se večer,“ stačil ještě křiknout. Dračice přikývla a zvedla pracku na pozdrav.

All prolétl těsně nad vrcholky stromů a ostřížím zrakem křižoval zem pod sebou, zda nezahlédne nějakou snídani. V dáli spatřil osamoceného kulhajícího jelena, za nímž se táhla dlouhá krvavá stopa. Zelený drak slétl níž a odhalil, že oběť krvácí z otevřené rány na pravé zadní noze; zřejmě pozůstatek útoku vlka či jiného predátora. To by také vysvětlovalo, proč je sám; jednoduše nestačil tempu, jež nasadil zbytek stáda.

Allendal se rozhodl, že to musí stačit; kvůli zranění by stejně dlouho nepřežil a takhle mu bude užitečný i po smrti. Prudkým střemhlavým útokem se na dvanácteráka vrhl a sevřel jej v děsivých čelistech. Jelen vyděšeně zařičel a mával kopyty, což však bylo vše, na co se zmohl; s tlumeným křupnutím mu listový drak jediným stiskem mocných čelistí zlomil vaz.

Během deseti minut All spořádal svou kořist, v drobném potůčku si opláchl drápy a zuby zbarvené od krve a poté se rozlétl zpátky ke skále, kde na něj čekal Aurippos. Nebyl ovšem sám.

„Ahoj, Repulse,“ pozdravil All. Repulsis byl rudý drak s vždy poněkud fanatickým výrazem v obličeji, který mu dodávaly jeho téměř divoké rysy. Na zádech se mohl pochlubit podobným hřebenem jako Allendal, avšak Repulsova chlouba končila těsně nad ocasem, kde ji nahrazovaly nepřirozeně tvrdé šupiny. All měl rudého draka i přes jeho poněkud výstřední způsoby docela rád.

„Ahoj!“ odpověděl nadšeně Repulsis. „Takže dneska skládáme Zkoušku! Není to úžasné? Konečně můžeme vypadnout z Appary a sloužit opravdovým vládcům! Copak nejste rádi, že můžeme dělat i něco užitečného? Mě osobně už to nicnedělání pořádně štvalo...“

„Ano, máš pravdu,“ přitakal Aurippos, předtím si však ještě stihl s Allem vyměnit výmluvný pohled. „Půjdeme?“

Společně se vznesli a rozlétli se na místo srazu, obrovskou mýtinu vzdálenou přibližně hodinu klidného letu; Repulsis však nasadil tak ostré tempo, že trasu překonali rychleji, než by Allendal považoval za možné.

Díky neobvyklé rychlosti dorazili tři draci na mýtinku se zhruba půl hodinovým předstihem; přesto zde nebyli první. Repulsis zrovna nadšeně brebentil o svém oblíbeném živlu – vzduchu – když jej přerušil posměšný hlas:

„Ale podívejme se, kohopak to tu máme.“ Allendal se ani nemusel otáčet, věděl přesně, komu ten hlas patří; nikdo jiný se nedokázal vyjadřovat tak pohrdavě. „Sklapni, Moratere,“ zareagoval automaticky.

Urostlý, avšak nepříliš pohledný černý drak vrhal na trojici přátel výsměšné pohledy. Moraterovou největší zábavou bylo neustálé provokování svého okolí. Odmalička vyrůstal jako sirotek, takže si zvykl se o sebe starat sám. V poměru k tělu příliš krátká křidla měl bojově roztažená, kdyby náhodou Allovi ujely nervy a vrhl se na něj.

„Heleďme se, náš zelenáček má nějakou špatnou náladu,“ provokoval Morater. „Dnes se konečně ukáže, kdo za co stojí, viď? Co myslíš, jaký živel ti zjistí? Nebo to snad ani nechceš vědět? Myslel jsem si to. Po rozřazení totiž budeš muset odejít od té své chůvičky, co? Vsadím se, že sám ve skutečném světě nevydržíš ani týden. A co potom, budeš plakat a utečeš za tou svou Desvellkou?“

Allendalovi ztmavly jemné lícní šupinky, což u draka znamenalo stav krajního rozčilení. Aurippos se postavil přímo před Alla, takže mu vlastním tělem zastínil pohled na černého draka. Pohlédl zelenému drakovi přímo do očí: „Nevšímej si ho, Alle. Jenom tě chce vyprovokovat.“

„Aha, tvůj zlaťoučký bodyguard je tu taky, co? Jak jinak. Nikdy jsem vás neviděl bez druhého udělat ani krok. Snad spolu i nespíte?“

„Tomu se říká přátelství, víš, Morate. Jestli budeš mít štěstí, možná to taky někdy poznáš. I když,“ ušklíbl se Aurippos, „jak tak na tebe koukám, asi ne. Za takového šeredu by se každý styděl.“

Moraterovi zmizel posměšný úšklebek z tváře. „Zopakuj to!“

„Ach, tady jsem někomu šlápl na kuří oko,“ uculil se Aurippos. „To mě mrzí. Anebo,“ prohlédl si vzteklého protivníka, „víš co? Ani ne.“ Otočil se k černému drakovi zády a zamířil k okraji mýtiny vyhlížet budoucí spolužáky.

„Pozor, Aure!“

To zařval Repulsis a vrhl se vpřed, jelikož Morater využil příležitosti a skočil Aurippovi na nechráněná záda. Zlatý drak zavrčel a prudce se otočil, to již však Repulsis vrazil vší silou do odkrytého černého boku zákeřného protivníka. Morater odletěl dobré dva metry, rychle se však vzpamatoval a postavil se na mohutné zadní tlapy, připraven čelit novému soupeři.

Allendal přeletěl pohledem oba ještěry; drobného, avšak odhodlaného rudého draka a jeho svalnatého rozzuřeného protivníka; hned mu bylo jasné, jak souboj dopadne. Vrhl se mezi oba rivaly.

„Ne, Repulse!“

„Uhni mi z cesty, zelenáči, nebo to schytáš taky!“ zařval Morater a přes Allovo rameno vrhal na rudého draka zuřivé pohledy.

„Co se to tu děje?!“ ozval se přísný hlas. Čtyři draci vzhlédli jako jeden. Na mýtinu právě přistával modrý drak, minimálně dvakrát mohutnější než Morater. Ze sveřepé tváře čišela moudrost a letité zkušenosti, když ostrým pohledem přelétl čtyři protivníky.

„Ale nic, mistře,“ chlácholil jej podlézavým hlasem Morater, „my si tu jen tak povídáme,“ načež ještě naposledy střelil posměšným pohledem po trojici přátel, otočil se a odlétl na druhý konec mýtiny.

„Hmm.“ odfrkl si modrý obr, zabodl oči do zad vzdalujícího se draka a taktéž odkráčel.  Tři kamarádi si oddychli. „Jó, mistr Lotius, to je třída,“ zabručel obdivně Repulsis.

„Moment, to chceš říct, že tohle byl jeden ze zkoušejících?“ užasl Aurippos. Rudý drak na něj pohlédl jako na blázna: „Samozřejmě! Chceš mi říct, že neznáš mistra Lotia?“

„Ehm, no...“ zakoktal se Aurippos. Otočil se na Allendala: „Ty ho snad znáš?“

Zelený drak zavrtěl hlavou, načež se Repulsis zasnil: „Je to legenda! Nikdo přesně neví, jak je starý, zlé jazyky dokonce tvrdí, že to netuší ani on sám. Avšak jedno je jisté – zažil Válku elementů! A kdyby jenom zažil! Vedl v boji jednotky Vládce moří, Hlubinného draka; nezodpovídá se nikomu jinému než samotnému Pánovi oceánu a ten mu bezmezně důvěřuje.“

„Moment,“ zarazil jej Allendal, „Válka elementů přece probíhala před tisícem let! Myslel jsem, že neexistuje nikdo, samozřejmě kromě samotných Vládců, kdo by ji pamatoval!“

Tři draci se ohlédli za vzdalujícím se obrem se vzrůstajícím respektem. Zažil Válku, pomyslel si užasle Allendal, je to vůbec možné?

„A co vlastně dělá tady?“ zeptal se Aurippos.

„Co asi? Předsedá celé komisi a také zde zastupuje vodní živel,“ probral se z transu Repulsis.

„A co další porotci?“ zajímalo Allendala.

„Však se dočkáš, už tu musí být každou chvíli.“

A skutečně, když kamarádi vzhlédli, spatřili v dáli hotovou dračí letku. Nejméně padesát draků všech možných barev a druhů se ze všech koutů Appary sletělo právě zde, do srdce celého území, aby se rozhodlo o jejich dalším osudu. Na konci celé letky se vznášela trojice ještěrů působící tak vznešeným dojmem, že v ní okamžitě poznali zbytek poroty.

„Znáš je?“ zašeptal Aurippos směrem k Repulsovi.

„Samozřejmě,“ odpověděl rovněž šeptem rudý drak, „mistr Velotos,“ ukázal drápem na vedoucího bleděmodrého titána, jenž právě přistával, „je jedním z nejrychlejších draků současnosti. I když na to nevypadá, dokáže se pohybovat velmi tiše, takže jej Oblačný často posílá na různé tajné mise. Mrštností se mu nikdo nevyrovná a také mistrně ovládá techniky maskování související s jeho primárním živlem – vzduchem.“

„Dále tu máme,“ opět naznačil drápem, tentokráte směrem k půvabně působící nachové dračici, jež si právě elegantně skládala křídla, „lady Monnu, jež zde zastupuje ohnivý element. Moc se toho o ní neví, snad jen to, že její krása přivábila oko samotného Plamenného pána.“ Chviličku se kochal jejími nespornými půvaby, než se obrátil k poslednímu porotci, velmi drobnému a poněkud sešle působícímu hnědému drakovi:

„A tohle je mudrc Soritos. Nenechte se zmást jeho vzhledem; zastává funkci nejvyššího mága v království Zemního a je považován za jednoho z nejmocnějších čarodějů současnosti.“

„Odkud to všechno víš?“ užasl Allendal.

„Trošku jsem studoval,“ odpověděl vyhýbavě rudý drak; i přes naléhání však odmítl prozradit víc.

Trojice porotců se právě připojila k Lotiovi a dala se s ním do řeči. Allendal sledoval, jak se kolem významné čtveřice pomalu vytváří kruh nervózních nováčků, sledující mistry se směsicí obdivu a strachu. Za chvíli to začne, pomyslel si, konečně se ukáže, zda za něco stojím.

Když odbyla desátá hodina ranní, Lotius si odkašlal: „Prosím všechny nováčky, aby se seřadili.“

Nastal obvyklý shon, když se všichni přesouvali podle pokynů mistrů. Po pár minutách stálo před Lotiem šedesát nováčků seřazených do šesti skupinek po deseti dracích. Kromě Aurippa a Repulse se k Allovi přidalo šest cizích draků a k velké nechuti trojice i Morater.

„To už je lepší,“ zabručel modrý obr. „A teď mi dovolte, abych vás za členy komise oficiálně přivítal. Pro ty, kteří nás neznají, se nyní představíme. Jmenuji se Lotius a zastupuji zde vodní živel.“

Ozvalo se bouřivý jásot a pleskání křídly; většina nováčků očividně znala legendy vyprávěné o předsedovi komise a v očích mladých draků byl bezmála hrdinou.

„Děkuji.“ usmál se vodní mistr, „Nyní mi dovolte vám představit mistra Velota, zástupce větrného elementu.“ Velotos mírně sklonil hlavu na pozdrav, ani na okamžik však nespustil oči z davu nováčků před sebou.

„Jako zástupkyně ohnivého živlu dnes přiletěla půvabná lady Monna, prosím o potlesk.“ pokračoval Lotius. Jak se ukázalo, prosba byla naprosto zbytečná – ohnivá dračice sklidila ohromný aplaus, samozřejmě převážně ze samčí části publika. Monna se překrásně usmála a zvedla nachovou tlapu na pozdrav, čímž si vysloužila další ohlušující potlesk.

„A na závěr bych vám rád představil mudrce Sorita, zástupce zemního živlu.“

„Pche,“ ozval se posměšně Morater, „jestli jsou všichni ze zemního živlu taková nedochůdčata, nikdo mě tam nedostane.“

Soritos jej zřejmě i přes potlesk zaslechl, protože vzápětí zamumlal pár nesrozumitelných slov a Moraterovo tělo náhle obklopila tenká vrstva hlíny, jež okamžitě ztuhla a zabránila užaslému černému drakovi v sebemenším pohybu.

„Nesuď pouze podle zevnějšku, chlapče,“ zasípal hnědý drak. „Myslím, že jako ukázka to stačilo, ne?“ Odpověď si mohl přečíst v bázlivém výrazu shromážděných nováčků a také v reakci Moratera, jež po uvolnění kouzla klopýtl a odsunul se co nejdále od hnědého draka.

„Tak to bychom měli,“ převzal opět slovo Lotius, pobaveně sledující Moraterův úprk. „Takže: Jak všichni víte, dnes vás čeká Zkouška elementů. Je to pravděpodobně nejdůležitější den v životě každého draka; den, kdy se ukáže váš primární element, den, kdy začnete s výukou magie, den, kdy opustíte pohodlí domova a kdy budete vrženi do tvrdé reality skutečného světa.“ Přelétl pohledem shromážděný dav. Nikdo ani nedutal.

„Předpokládám, že většina z vás netuší, jak bude Zkouška probíhat – a tak to má být. Mezi dospělými panuje v tomto směru solidarita a chtějí, aby si mladí svůj osudový den užili naplno – včetně nervozity a strachu z neznámého.“

Měl samozřejmě pravdu – i přes naléhání odmítala Desvella Allendalovi cokoli prozradit ohledně průběhu Zkoušky; vždy se pouze záhadně usmála a předstírala hluchotu, dokud All nerezignoval a nezměnil téma. Aurippos dopadl u svých rodičů podobně, a dokonce to vypadalo, že ani Repulsis nedokázal získat žádnou smysluplnou informaci – a soudě podle jeho vyprávění, rozhodně se nevzdal tak snadno jako jeho přátelé. Bohužel i on byl nakonec nucen přiznat porážku.

„Abyste rozuměli,“ modrý drak opět přelétl pohledem šedesát nervózních ještěrů, „každý element má svou silnou a slabou stránku. Vodní element je silný vůči ohnivému, naopak jeho slabinu tvoří zemní element. Ohnivý uživatel hravě porazí vzdušného soupeře, problémy mu ale způsobí vodní mág. Slabinou vzduchu je, jak už bylo řečeno, ohnivý živel, avšak snadno si poradí se zemním protivníkem. Největší problém země představuje vzduch, vodu však lehce porazí.“ Tahle slova rozproudila v davu čekajících nováčků vzrušené diskuze; draci se dohadovali o výhodách a nevýhodách různých živlů a všudypřítomný bzukot nabíral na síle. Lotius trpělivě vyčkal, až všichni tyto vzrušující novinky řádně vstřebají, a až poté pokračoval:

„Nemusím doufám zdůrazňovat, že výhoda typu pro nikoho neznamená jisté vítězství v případném střetu. Troufám si tvrdit, že nikdo z vás by zatím nebyl schopen porazit kohokoli ze zdejší poroty, a to ani přes výhodu spočívající v primárním elementu.“

„Dále bych vás rád upozornil na fakt, který mnoha drakům uniká – a to, že pokud se projeví jako váš primární element řekněme oheň, neznamená to, že nemáte šanci naučit se kouzla související se zbývajícími elementy, pouze nikdy nebudete schopni dosáhnout se sekundárními živly takových úspěchů, jako s vaším primárním. Největší problém většinou bývá ovládnout element k vašemu protikladný – v tomto případě vodu. A samozřejmě, pokud se střetnou protivníci zastupující stejný živel, nebudou jejich kouzla příliš účinná.“

Do třetice přelétl pohledem všechny nováčky:

„A teď to nejdůležitější – průběh samotné Zkoušky. V zásadě nejde o nic složitého; postupně každý z vás předstoupí před jednotlivé členy komise a my na vás sešleme jednoduché kouzlo související s naším primárním živlem. Nemusíte se bát, nijak vás tím neohrozíme. Avšak pokud kupříkladu já, zástupce vody, použiji vodní magii na zástupce Země, bude schopen mé jednoduché kouzlo odrazit bez sebemenšího problému – a to i bez řádného výcviku. Tohle je celý princip Zkoušky živlů – takhle zjistíme váš primární element.“

„Moment,“ ozval se Morater, stojící v řadě vedle Aurippa, „znamená to, že já již nemohu být nositel větrného elementu, jinak bych byl schopen odolat kouzlu mudrce Sorita?“

Odpověděl mu hnědý drak: „Máš pravdu, mladíku; kdybys ovládal větrný element, mé kouzlo bys odrazil.“

„A mohu mít více primárních elementů? Třeba oheň a zemi?“ zeptala se dychtivě růžová dračice stojící v první řadě.

„Ne, to bohužel není možné. Lépe řečeno, ještě nikdy se to nestalo,“ odpověděla jí sladce lady Monna; růžová dračice viditelně sklesle přikývla a již se dále nevyptávala.

„Nějaké další otázky?“ ujal se opět slova Lotius. Když nikdo nereagoval, pokračoval: „Pokud ne, s vaším svolením bych nyní přistoupil k samotné zkoušce.“

Atmosféra citelně zhoustla. Šedesát ještěrů nervózně přešlapovalo a čekalo na další pokyny – nikdo očividně nechtěl být tím, kdo slavnostní ceremoniál započne.

„Prosím první řadu, aby předstoupila; a zároveň také žádám ostatní, aby jim uvolnili místo.“

Deset roztřesených draků se postavilo čelem k porotě, zatímco čekající dav ustoupil o pár kroků a utvořil tak skupince dostatek prostoru.

„Začneme zprava,“ otočil se modrý drak k drobnému šedému drakovi, jež na něj vrhal vyděšené pohledy. „Pojď prosím ke mně a uvolni se.“ Nešťastník se postavil asi pět stop před mistra a strachem se nyní celý třásl. Lotius zavřel oči a soustředil se. Po pár vteřinách nervózního očekávání se kolem šedého draka vytvořil vodní obal, jenž jej zcela pohltil a skryl před zraky zděšeného davu. Vodní mistr nechal kouzlo chviličku působit, poté mávl rukou a obal zmizel – dav tak opět mohl spatřit šedivého ještěra, který nyní vypadal téměř šílený strachy.

„Země není tvým elementem,“ oznámil třesoucímu se drakovi Lotius. „Přistup nyní prosím k mistru Velotovi.“

Vůbec poprvé promluvil také bleděmodrý titán: „Nemusíš se bát, už jen chvíli a máš to za sebou,“ prohlásil dunivým hlasem připomínajícím vichřici zuřící za nejsilnější bouře.

Šedý drak se zapotácel a byl donucen o krok ustoupit, když se do něj opřel náhlý prudký vítr. Vzrušení ještěři náhle jako jeden zalapali po dechu – jejich kolega uprostřed větrného víru totiž právě prudce mávl křídly a sveřepě se podíval na Velota. Kolem šediváka se znenadání objevil ohnivý štít, jenž svého strůjce zcela zakryl a chránil jej tak před kouzlem tyrkysového obra.

„Výborně!“ zakřičel Lotius a dračí dav propukl v jásot. „Skvělá práce, chlapče! Gratuluji, tvým primárním živlem je oheň. Mohl bys nyní prosím prozradit svým přátelům, jak jsi to udělal?“

Draci se okamžitě utišili, aby slyšeli jeho reakci. Lehce zmatený, avšak viditelně potěšený drobný drak odpověděl roztřeseným hlasem: „Já... já ani nevím. Když jsem byl obklopen vodou, připadal jsem si úplně bezbranný – klidně jsem tam mohl zemřít a nic bych proti tomu nemohl udělat...“ Polkl. „Avšak v tom vzdušeném víru – neumím to vysvětlit, ale cítil jsem se všemocný. Jako by se ve mně něco probudilo, spatřil jsem oheň a pak už jen stačilo pomyslet na to, co chci udělat – a živel mě poslechl.“

Ozval se další bouřlivý aplaus. Šedivák se rozpačitě usmál a s Velotovým uznalým poplácáním po zádech se stáhl zpět mezi své kamarády.

Dav po chvíli umlkl a atmosféra opět zhoustla. Všichni se podívali na druhou v pořadí, růžovou dračici, jež se před chvíli vyptávala na možné množství primárních elementů. Lotius ji vlídným hlasem pobídl: „Jsi na řadě.“

Teď, když viděla, co ji čeká, vypadala dračice mnohem sebevědoměji, než její předchůdce. Stoupla si před vodního mistra a po chvíli byla taktéž obklopena zářivým obalem; avšak stejně jako u šediváka, ani u ní nenastala žádná obranná reakce. Modrý obr stáhl své kouzlo a pobídl rozpačitou dračici, aby přešla k dalšímu zkoušejícímu.

Růžová se ještě nestihla vzpamatovat z předchozího zážitku a již čelila dalšímu útoku, tentokráte zuřivé vichřici vyvolané Velotem. Avšak nyní se neobjevil žádný ohnivý štít, jež by ji před bouří ochránil, a tak byl bleděmodrý titán nucen sám vichr utišit: „Oheň není tvým elementem.“ oznámil roztřesené dračí slečně.

Řada přišla na lady Monnu. Ta se na dračici konejšivě usmála, načež zamumlala několik slov a kolem oběti se vytvořilo ohnivé laso sálající téměř nesnesitelný žár. Avšak po pouhých pár vteřinách strávených v ohnivém pekle dav opět zalapal po dechu, jelikož růžová elegantně švihla hlavou. Zničehonic obklopila usmívající se dračici čirá tekutina, jež po krátkém zaváhání vyrazila proti Monnině kouzlu – ohnivé laso chviličku odolávalo, po pár okamžicích však podlehlo sebeobranné magii a s mírným zasyčením se vypařilo.

Nováčci opět propukli v hlasitý jásot, načež zeširoka se zubící slečna přijala gratulaci od Ohnivé lady a vrátila se mezi své spolužáky.

Zkouška pomalu pokračovala. Třetí v pořadí, poměrně urostlý stříbrný drak, stejně jako jeho růžová kolegyně odrazil kouzlo lady Monny a zařadil se tak mezi učně vodní magie.

Čtvrtý, tmavě zelený ještěr, však zareagoval hned proti prvnímu soupeři a dal mistru Lotiovi pocítit něco ze své vlastní magie – jeho vodní stěnu snadno odrazil mohutně působící zdí tvořenou převážně z hlíny a kamení. Ta se vztyčila se kolem svého pána a nedala tak tekutině sebemenší šanci jakkoli se dostat k mechově zbarvenému nováčkovi; usmívající se drak se tedy stal prvním žákem zemního živlu.

Pátý navázal na svého předchůdce a také se úspěšně ubránil Lotiově magii, čímž se taktéž kvalifikoval jakožto student Země. Následně se projevily ohnivé vlohy šesté dračice, jež s úlevou odměňovala své okolí zářivými úsměvy.

Až sedmý nováček byl donucen stanout před mistra Sorita. Poté, co nijak nezareagoval na vodní, vzdušnou ani ohnivou magii, postavil se šlachovitě působící hnědý drak před posledního člena komise, drobného svraštělého zemního mága. Kouzlo, jemuž čelil, jej podobně jako Moratera přikovalo na místě, neschopného jediného pohybu. Svalnatému nováčkovi však mocně zaplály oči a kolem těla se mu roztočil ohromný vzdušný vír, jenž jej okamžitě zbavil veškeré svazující zeminy. Ohromně nadšený drak se tak stal vůbec prvním Velotovým žákem a vzdušný titán uznale a spokojeně kývl novému studentovi na pozdrav – očividně se mu ulevilo, že může i on uvítat ve svých řadách novou krev.

Obřad se nekonečně vlekl. „Hlavně ať už to mám za sebou,“ pomyslel si zoufale Allendal – ze všeho toho humbuku a jásání jej pořádně bolelo v krku, a jak tak koukal na své kamarády, nebyli na tom o moc lépe. Jakmile sledovali posledního nováčka z první řady, nervózní žlutou dračici, jež se během pár okamžiků taktéž projevila jakožto větrný mág, zavanula do davu nádherná vůně pečeného masa táhnoucí se z opačné strany mýtiny. Lotius se usmál při pohledu na rozdychtěné tváře mladých ještěrů a prohlásil: „Ano, myslím, že si můžeme dát krátkou pauzu.“

Draci to přivítali s ohromným nadšením a většina se rovnou vrhla ke zdroji své touhy, desítkám urostlých krav a volů opékaných na plamenech šlehajících z úst čtveřice čtyř obrovských ohnivých draků. Allendal však úkosem pohlédl na Aurippa s Repulsem a kývnutím naznačil směrem k blízkému potoku; přátelé ihned pochopili a vydali se za ním. Poté, co se osvěžili v chladivě čisté horské bystřině, Repulsis spustil: „Tak takhle tedy probíhá Zkouška; určitě není nic příjemného čelit všem těm kouzlům, ale taky to mohlo být horší, co myslíte?“

Aurippos přikývl: „Hlavně mi připadá fantastické, že už sami předvedeme nějaká kouzla. Nikdy mě nenapadlo, že bychom mohli na magii takhle reagovat! Zřejmě to nečekal nikdo, ale uznejte sami, že už jenom pohled na tu proměnu je fascinující! Každý předstupuje před komisi nervózní, ne-li přímo vyděšený, ale jakmile se projeví jejich primární element, jsou si všichni tak jistí a působí tak mocně, až z nich jde strach... neuvěřitelné.“

Repulsis nadšeně přitakal: „Za této situace je mi úplně jedno, jaký živel ovládnu; prostě chci zakusit ten pocit moci, když sám odrazím kouzlo mistra, jenž zasvětil studiu magie celé věky...“

„Moment,“ přerušil jej Allendal vážně, „nezapomeň, co říkal Lotius; nikdo z nás by ve střetu s kýmkoli z poroty neměl šanci, i kdyby měl výhod sebevíc. V magii určitě půjde o daleko víc, než jen o výhodu typu... je to otázka strategie, předvídavosti a logického myšlení, a proto by se žádný soupeř neměl podceňovat, aby nás pak nečekalo nemilé překvapení.“

Aurippos na přítele užasle pohlédl: „Teď mluvíš jako jeden mistrů, jako bys magii studoval celý život. Jak tohle všechno víš?“

Zelený drak pokrčil rameny: „Nevím, ale když se nad tím zamyslíš, je to logické. Musí to tak být... jinak by magie nedávala žádný smysl a výsledek každého souboje by byl předem rozhodnutý.“

Zlatý drak si Allendala s respektem prohlédl: „Jednou se staneš mocným mágem, Alle. Silnějším než my všichni. Cítím to... Jen doufám, že budu nablízku, abych tvou proměnu viděl na vlastní oči.“

Listový drak silně zrozpačitěl a předstíral, že jej plně zaujal drobný brouček snaživě se šplhající po jeho křídle. Poté prohlásil: „Myslím, že bychom se měli raději vrátit, jinak na nás po tom náletu nenažranců nic nezbude.“

Jakmile se všichni dosyta najedli a napili, shlukli se nováčci opět do skupinek po deseti a úhledně se seřadili před mistry, poslušně očekávající pokračování Zkoušky. Lotius spokojeně přelétl pohledem nedočkavý dav a oznámil: „Tak tedy pokračujme druhou řadou.“

Během rozřazování druhé desítky se nic zvláštního nestalo, snad kromě naprostého zděšení maličké osmé dračice, když na vlastní kůži zakusila pocit úplné bezmoci při uvěznění v Lotiově vodním obalu. Všem hystericky líčila své skoroutopení, a dalo tudíž značnou práci ji vůbec přesvědčit, aby stanula před mistrem Velotem. Po mnohém ujišťování o mírnosti nadcházejícího kouzla se nakonec nechala bleděmodrým titánem přemluvit a souhlasila s pokračováním Zkoušky; nováčkům i porotcům se znatelně ulevilo, když dračice úspěšně odrazila Velotovu magii a pyšně se tak zařadila mezi ohnivé studenty.

„A je to tady,“ zamumlal vzrušeně Repulsis, když byla třetina absolventů Zkoušky úspěšně rozřazena a na řadu přišel právě rudý drak jakožto první ze třetí řady. Zatřepal křídly a na Lotiův pokyn stanul čelem k vodnímu mágovi, připraven se s ním utkat jakožto rovný s rovným. Tato zdánlivá rovnováha sil však opravdu dlouho nevydržela, jelikož modrý obr zamumlal pár slov a lapil Repulse v zářivém vězení, aniž by se rudý drak zmohl na jakýkoli odpor. Po pár vteřinách marného zápolení s mistrovým kouzlem byl nucen zahanbený nováček přiznat porážku a čelit další prudké magii, tentokráte pod taktovkou mistra Velota. Avšak ani proti vzdušnému živlu neměl Repulsis sebemenší šanci, po chvíli tedy předstoupil před lady Monnu.

Atmosféra zhoustla. Dav překvapeně hleděl na sebevědomého draka, jenž se tváří v tvář ohnivé krásce viditelně sebral a upřeně jí pohlédl do očí. Lady se nepatrně pousmála a poté chytila troufalého vyzyvatele do ohnivého lasa, jež se pomaloučku a jakoby láskyplně stahovalo kolem své oběti. Avšak usmívající se nováček její kouzlo spláchl mrknutím oka, když kolem sebe v mžiku vztyčil ochrannou vodní zeď, jež jej okamžitě osvobodila z plamenné pasti.

Shromáždění ještěři užasle zírali na rudého draka tyčícího se v jejich středu. Samozřejmě, všichni doposud dokázali odolat nástrahám zkušební komise, ale ještě nikdo si neporadil s jejich magií s takovou lehkostí a tak rychle jako právě Repulsis. „Jak to udělal?“ vydechl obdivně Aurippos.

Takový luxus jako užasle hledět na svého přítele si však zlatý drak opravdu nemohl dovolit, jelikož se čekalo jenom na něj – byl na řadě. Po důkladném šťouchanci do žeber si Aur naštěstí trapnou situaci rychle uvědomil a provázen Allendalovým pobaveným pohledem neohroženě stanul před Lotiem. Zakrátko se taktéž ocitl v bleskově vyvolané vodní pasti; modrý obr se užuž chystal kouzlo přerušit, nakonec to však nebylo potřeba – Aurippos se vztyčil v celé své úctyhodné výšce a sveřepě pohlédl na původce svých potíží, načež zlatého draka v příštím okamžiku obklopil ochranný obal narychlo stvořený z okolní zeminy a kamení. Aur se tak úspěšně zařadil mezi zemní mágy a během následného potlesku ještě stihl Allovi popřát hodně štěstí.

Teď je to na mně, pomyslel si Allendal, musím to dokázat! Naposledy se rozhlédl, zhluboka se nadechl a vyrazil vstříc svému osudu.

Konečně stál i on tváří v tvář Lotiovi. Ten se na něj usmál a snad posté zamumlal osudná slova. Zelený drak zalapal po dechu, jakmile jej plnou silou sevřel dusivý vodní příkrov; tohle nemělo s jeho oblíbeným plaváním nic společného, takhle se ještě nikdy necítil – ještě nikdy nebyl jeho život v cizích rukách. Když tekutina zmizela, náhlá volnost jej naprosto zaskočila a nebýt Lotiova pohotového zásahu, svalil by se na zem. „V pořádku?“ zeptal se jej vodní mág znepokojeně.

„A... ano,“ zachroptěl All, „jen jste mě zaskočil.“

Modrý obr přikývl. „Nic si z toho nedělej, chlapče. Pokud jsi připravený, mistr Velotos čeká.“

Připravený si tedy rozhodně nepřipadal, avšak neměl v úmyslu Zkoušku zbytečně protahovat... Allendal doklopýtal před tyrkysového titána, jež mu dopřál chviličku oddechu, než taktéž vyslal své kouzlo. Zelený ještěr se zoufale snažil udržet rovnováhu v nenadálé prudké vichřici, jež jím zuřivě lomcovala ze strany na stranu. Ani teď však nepocítil žádný příval síly, žádný pocit všemohoucnosti – opět byl odkázán na cizí pomoc. Vichr skončil a nováček se spráskaně došoural před ohnivou dračici. Jakmile spatřil půvabnou lady jen pár stop před sebou, snažil se dodat si trochu sebevědomí a pohlédl ji zpříma do očí, připraven na všechno. Nebo si to alespoň myslel.

Ohnivé laso jej nemilosrdně sevřelo, stejně jako nesčetně obětí zkoušených před ním. Allendal cítil ze všech stran nesnesitelný žár a opět nebyl schopen nijak zareagovat, znovu pouze čekal na konec svého utrpení. Peklo kolem něj se utišilo a na vyčerpaného draka již čekal připravený zemní mág.

Takže jsem větrný živel, uvědomil si All. Jiná možnost není. A to znamená, že nejen že nebudu s Aurippem, ale dokonce ani s Repulsem. A s Moraterem také ne, ten již vítr být nemůže, jinak by Soritovo kouzlo odrazil – v tuto chvíli nedokázal Allendal říci, zda by vůbec chtěl s černým drakem studovat; sice se nijak zvlášť nemilovali, alespoň by však u sebe měl někoho známého.

Soritos na něj zpříma pohlédl a All zjistil, že se nemůže ani pohnout. Svaly mu ztuhly jako kámen, zcela ochromený zemní magií se modlil vysvobození. Moment, zarazil se náhle, něco je špatně. Přece ho musím odrazit! Musím přece ovládat nějaký element! Když nejsem ani vítr, co tedy jsem?

Hnědý drak věznil svou oběť dvakrát déle než ostatní, stále očekávající nějaký náznak odporu. Jakmile však bylo jasné, že se Allendal na nic nezmůže, uvolnil své kouzlo.

Rozhostilo se ticho. Allendal na sobě ucítil bodavé pohledy shromážděných draků. Mýtinou se pomalu rozezvučel šum hlasů stále nabírající na síle a Morater vyslovil nahlas otázku, jež měli na jazyku všichni přítomní: „Co se to tu sakra děje?“

3. Anomálie

Allendal cítil, jak mu rozpaky tmavnou šupiny po celém těle. Taky by rád znal odpověď na Moraterovu otázku – co se to tu děje? Jak je možné, že všichni kromě něj dokázali odolat kouzlům komise?

„Vypadám jako neschopný hlupák – a to všechno skrze jednu pitomou zkoušku!“ pomyslel si vztekle. „Akorát jsem všem pro smích. Proč se tohle muselo stát zrovna mně?“

Odpověď zřejmě neznal nikdo. Společně s ostatními sledoval narychlo uspořádanou poradu mistrů, na které Velotos aktuálně zuřivě gestikuloval a zbytek poroty zamračeně přikyvoval. Po chvíli Lotius vzhlédl a pohlédl na listově zbarveného nešťastníka:

„Chlapče, pojď prosím k nám.“

All husím pochodem přistoupil k zachmuřeně se tvářící komisi, vědom si toho, že nikdo na mýtině ani nedutá, všichni připraveni hltat každé jeho slovo.

„Jak se jmenuješ, mladíku?“ zabručel Velotos.

„Allendal, můj pane.“

„Tak tedy, Allendale,“ převzal slovo Lotius, „jsi ochoten odpřísáhnout, že ani při nejlepší vůli jsi nebyl schopen odrazit naši magii?“

„To si myslíte, že se jenom snažím být zajímavý?“ zeptal se nevěřícně nováček. Když nikdo neodpovídal, pokračoval: „Popravdě, můj pane, nikdy jsem si nepřipadal jako větší hlupák. Úplně každý si dokázal s vašimi kouzly poradit, všichni do jednoho, kromě mě. Jak byste se cítil vy na mém místě?“

Modrý obr vážně přikývl. „Chápu tvé pocity... Přesto, pokud se neurazíš, bych rád slyšel tvou přísahu.“

All si povzdychl. „Přísahám na naše pány, na Elementární vládce, že jsem nijak neovlivnil regulérnost této Zkoušky a že jsem opravdu neměl na vybranou – žádný pocit moci se nedostavil, byl jsem zcela odkázán na vaši pomoc.“

Lotius pokýval hlavou. „Věřím ti, chlapče. Ovšem rádi bychom s tvým svolením Zkoušku zopakovali – pouze si chceme potvrdit, že si s námi magie zle nepohrála.“

Zelený drak věděl, že nemá na vybranou. „Jak si přejete, můj pane.“

Celý ceremoniál se opakoval. Poté, co si All podruhé prošel pocitem topení, snaze čelit zuřivé bouři, ohnivým peklem a následné bezmoci v zcela nehybném stavu, neprokazující jedinou známku odporu, mistři o pár metrů poodstoupili a pokračovali v poradě. Po chvíli stanul Lotius čelem k davu zmatených nováčků a oznámil: „Zkouška bude pokračovat, jako by se nic nestalo. Ty, mladíku,“ otočil se k Allendalovi, „nám nikam neuteč; po obřadu probereme tvůj další osud.“

Morater zaujal obrannou pozici, jež jej naoko chránila před Lotiovým kouzlem – nic však nebyla černému drakovi platná, jelikož ten své vodní vězení taktak ustál, natož aby setrval v nějakém defenzivním postoji. Po pár vteřinách modrý obr své kouzlo ukončil a pokynul Moraterovi směrem k čekajícímu vzdušnému mágovi. Titán si povolal na pomoc mocný vichr, jež nováčka zcela pohltil – ten se opět nezmohl na žádné protikouzlo, pouze po utišení větru vrhl na Velota vzteklý pohled a beze slova odkráčel k lady Monně. Nachová dračice se na zuřivého draka konejšivě usmála a sama zamumlala své kouzlo.

Dav rozzuřeně zaryčel. Morater se totiž v plamenech vztyčil, avšak místo aby odrazil ohnivé kouzlo své sokyně, vrhl obrovskou vodní vlnu přímo na plamennou lady. Ta byla jeho zákeřným útokem natolik zaskočena, že své vlastní kouzlo okamžitě ukončila a ze všech sil se snažila zbavit všudypřítomné kapaliny. Zbytek komise jí okamžitě vyrazil na pomoc, než se však kdokoli dokázal k Monně dostat, roztočil se kolem dračice ohnivý vír. Plameny jakoby láskyplně kroužily kolem své paní, jež se v celé své děsivé kráse vznášela metr nad zemí a upírala tvrdý pohled na Moratera. Voda se s hlasitým syčením vypařila, načež zmizely i ochranné plameny a lady se vznešeně snesla zpět na zem. Černý drak nyní čelil vzteklým pohledům všech zúčastněných.

„Tohle jsme si nedomluvili, mladíku,“ zaprskal Lotius hlasem tak jeduplným, že chudák Morater ustoupil co nejdál od rozzuřeného mistra. „Máte svou magii použít na obranu, ne jako zbraň. Pro všechny ostatní,“ zvýšil vodní obr hlas tak, aby jej shromáždění dobře slyšeli, „kdokoli další, kdo použije kouzla jinak než na svou ochranu, bude od zkoušky vyloučen a do konce života bude sloužit jakožto poštovní drak nebo něco ještě potupnějšího. Je vám to všem jasné?“

Odpovědělo mu naprosté ticho; nikdo se na mýtině neodvážil ani pohnout. Mírnějším hlasem předseda komise dodal: „Tak se mi to líbí. Ty, chlapče,“ zabodl opět pohled do vystrašeného nováčka, „ses kvalifikoval jako vodní mág – což znamená, že jsi ode dneška můj učeň a můžeš si být jistý, že si na tebe dám hodně velký pozor.“

Morater naprázdno polkl. Přelétl pohledem shromážděné ještěry, načež se chviličku zarazil u Allendala a na tváři se mu objevil pohrdavý úsměv; po chvíli se odvrátil a zařadil se zpět do své skupiny.

Zbytek Zkoušky proběhl bez dalšího vzrušení, pouze byla na všech, kteří stanuli až před mudrcem Soritem, znát velká nervozita – nikdo si nepřál sdílet Allův osud. K velké úlevě všech zkoušených i zkoušejících však žádná další anomálie nenastala, a tak po pár hodinách usilovné práce stálo před Lotiem padesát devět zařazených nováčků a chudák jediný nešťastník Allendal. Modrý obr spokojeně přikývl.

„Tak to bychom měli. S radostí vám oznamuji, že všichni – až na jednu výjimku – jste úspěšně složili Zkoušku a oficiálně jste se tak stali kandidáty na Jezdce elementů. Co přesně znamená být Jezdcem a jaké nové povinnosti vás v budoucnu čekají, se dozvíte později od svých učitelů. Nyní si dáme rozchod a zítra přesně hodinu po východu slunce se zde opět sejdeme; to již vyrazíte se svými mistry vstříc novým životním zkušenostem, studiu magie a boji o přežití. Pamatujte, že dále vám již žádní přátelé nepomůžou, jelikož každý váš spolužák je zároveň vaší konkurencí. Rivalita mezi studenty vždy nabývá obrovských rozměrů a tak to má být – žáky to donutí pracovat na sto dvacet procent a z většiny se tak po absolvování výcviku stanou opravdu skvělí mágové a mimo jiné i platné posily pro naše Pány.“

Po těchto znepokojivých slovech se opět rozhostilo ticho. Lotius se na zachmuřené tváře absolventů usmál: „Nebojte, brzy si magii oblíbíte... a pokud máte nějakého hodně dobrého přítele, vaše přátelství přečká i nástrahy výcviku. Ale teď už si běžte užít na dlouhou dobu poslední večer s vašimi rodiči! Uvidíme se zítra.“

Modrý obr se odvrátil od davu a kývl na Allendala. Zatímco se většina draků rozlétla všemi směry, stále ještě vzrušeně probírající dnešní zážitky, listově zbarvený drak se se sklopenou hlavou došoural k čekajícím mistrům. Koutkem oka zahlédl, že Aurippos a Repulsis stojí opodál a čekají na něj. Pocítil nával vděčnosti, že i když se dnes definitivně prokázal jako naprosto neschopný idiot, jeho přátelé jej neodsoudili a že stejně jako on jsou spíše zvědaví, proč nebyl All zařazen.

Teď, když byli všichni pryč, mohl konečně All vykřičet do světa to, co ho pálilo od onoho osudného okamžiku jeho neúspěšného zařazení: „Proč? Proč se tohle muselo stát zrovna mně? To jsem vážně tak neschopný? Padesát devět draků dnes prošlo, v historii se nikdy nestalo, že by někdo neuspěl! Tak proč zrovna já? Dnešní den jsem vyhlížel s obavami, ale také jsem se na něj svým způsobem těšil – že konečně něco dokážu, že ze mě bude někdo. A co jsem udělal? Stál jsem tam jako hlupák, naprosto neschopný jakkoli reagovat, pouze jsem čekal na cizí pomoc... jako vždy.“

Hlas mu selhal. Odvrátil se od poroty i od svých přátel, aby nikdo neviděl slzy deroucí se mu do zelených očí. Téměř cítil, jak se mu do zad zabodávají vážné pohledy všech přítomných. Po dlouhé odmlce mu odpověděl Velotos:

„Netrap se tím, chlapče. To, co se dnes stalo, nemá s neschopností či slabostí nic společného. Jestliže si s tebou magie pohrála, mělo to nějaký racionální důvod – a i když my jej neznáme, Nejvyšší jistě budou znát odpověď.“

„To se o mně musí dozvědět i Elementární vládci?“ zeptal se zoufale Allendal.

„Jak už mistr Velotos řekl, není nic, zač by ses musel stydět. Mohlo se to stát každému,“ odvětil Lotius.

„Ale nestalo,“ hlesl zelený drak. Po chvíli pokračoval: „Co teď se mnou bude?“

Odpověděl mu opět vodní mág: „Na to jsem se chtěl zeptat já tebe. Kdyby záleželo na tobě, co bys chtěl udělat?“

Allendal se zamyslel; brzy si však uvědomil, že odpověď již zná – toužil pouze po jediném. „Rád bych navštívil svého otce, Lorda Brusqa. Slouží jakožto velitel západního křídla vojsk Zemního pána – bohužel však jsem u něj byl velmi dávno a nepamatuji si cestu.“ Tázavě pohlédl na Sorita, jež se při jeho slovech usmál:

„Máš štěstí, chlapče. Tvého otce dobře znám. Pokud to nikomu nevadí, můžeš zítra vyrazit s mými žáky do Skalnaté země a já tě k otci dovedu.“

Lotius přikývl. „Myslím, že to bude nejlepší řešení. Pouze mi slib, že u svého otce zůstaneš, dokud se ti neozveme; jakmile Vládci rozhodnou o tvém osudu, pošleme ti zprávu.“

Vděčný listový drak tiše odpověděl: „Můžete si být jistý, můj pane, že nic si nepřeji více než trávit se svým otcem tolik času, kolik jen půjde.“

Modrý obr pokýval hlavou. „Tak jsme tedy domluveni. Uvidíme se zítra.“

Allendal naposledy kývl hlavou na rozloučenou, načež se otočil a zamířil ke svým kamarádům. Mlčky sledovali, jak porotci společně opustili mýtinu, načež se Aurippos obrátil na svého přítele: „Tak co, Alle, zjistil jsi, co se vlastně stalo?“

Zelený ještěr ztrápeně zakroutil hlavou: „Ne. Nikdy v historii se nic podobného nestalo; dají vědět Vládcům a potom mi sdělí jejich rozhodnutí.“

„Dozvědí se to Nejvyšší?“ užasl Repulsis. „Ale... proč? To je to tak důležité? Vždyť jsi akorát neprošel Zkouškou...“

„Nevím, co se děje, ale nelíbí se mi to. Snad Elementy na něco přijdou...“ povzdychl si All.

„Určitě ano.“

Po chvíli mlčení se Aurippos nesměle zeptal: „A ty jsi vážně nic necítil? Nemohl jsi nic dělat?“

Listový drak jej probodl pohledem: „Chceš tím říct, že mi nevěříš?“

„Samozřejmě že ti věřím! Já jenom... ne, zapomeň na to. Promiň.“ sklonil hlavu zlatý drak.

All však zavrtěl hlavou a povzdychl si: „Ne, ty promiň. Jsem z toho všeho akorát hrozně rozrušený, to je vše... A opravdu jsem byl úplně bezmocný, jestli to potřebuješ znovu slyšet.“

Opět nastalo ticho. Když už to bylo k nevydržení, Allendal navrhl: „Měli bychom jít.“

Jeho přátelé mlčky souhlasili, a tak se jeden po druhém vznesli a vyrazili domů.

Cesta proběhla v naprostém tichu. I když ani z daleka neletěli tak ostrým tempem jako ráno, Allendalovi utekla nesmírně rychle – najednou opět spatřil známá místa a rázem se loučili u osm set metrů vysoké skály Orazio, ve které se skrývaly jejich domovy.

„Takže se uvidíme ráno?“ zeptal se Aurippos nejistě.

„Jo... tak se zatím mějte, kluci,“ odpověděl zelený drak a mávl kamarádům na rozloučenou.

„Jasně, ty taky... a už na to nemysli,“ dodal Aur důrazně.

„Má pravdu, Alle. Už to neřeš, nic tím nezměníš,“ podpořil zlatého draka Repulsis.

All přikývl a obrátil se k přátelům zády, jen aby už nemusel o tomhle ožehavém tématu mluvit; samozřejmě věděl, že sotva přiletí domů, výslech bude pokračovat, tentokráte pod taktovkou Desvelly, nicméně nyní byl vděčný i za tu chvilku osamění. Konečně si nikým nerušen mohl utřídit myšlenky a vzpomínky na dnešní den. Pomalu si v hlavě promítal výrazy svých spolužáků v okamžiku, kdy se projevil jejich primární element – vzrušené překvapení rychle následované pocitem všemohoucnosti a důvěrou ve vlastní schopnosti. All si vztekle odfrkl a hrozivými drápy odlomil kousek skály, jež následně mocným stiskem rozdrtil na prach. A stejně jako předchozího dne, i nyní pocítil nával žárlivosti, tentokráte namířený vůči všem, kteří Zkouškou prošli – včetně Aurippa s Repulsem. Vzápětí se za takové myšlenky zastyděl; nikdo přece nemohl za to, co se stalo, tím spíše ne jeho dva kamarádi – pokud chtěl někoho obviňovat, tak jedině sebe.

Jelikož vůbec netoužil po Desvelliných zklamaných a vyčítavých pohledech, protahoval svůj návrat, jak jen to šlo. Když však konečně přistál, místo nedočkavé opatrovnice jej přivítalo mrtvolné ticho. All se rozhlédl a zavolal: „Desvello?“

Žádná odpověď. Zmatený drak nakoukl za roh a zopakoval: „Desvello?“

„Překvapení!“ ozvalo se náhle ze všech stran. Kam jen oko dohlédlo, odevšad se vynořily zástupy nadšených draků, připravených přivítat nového studenta magie a zároveň se s ním jaksepatří rozloučit před jeho dlouhou cestou. Allendal mezi zástupy mladších přátel a sousedů spatřil i rodiče Aurippa a Repulse, včetně Repulsovy drobné roční sestřičky. Přímo před Allem přistála s širokým úsměvem strůjkyně celého tohoto pozdvižení, jeho milovaná bílá opatrovnice. Na jeho nevyřčenou otázku ihned odpověděla: „Aurippos i Repulsis tu budou co nevidět, nechali jsme jim vzkaz.“

All přikývl a odvrátil se tak, aby neviděla, jak se jeho tvář zkřivila vztekem. Samozřejmě že nemohla vědět, co se přihodilo, myslela to dobře – nicméně Allendal si nevzpomínal, že by byl někdy na někoho více naštvaný. Proč pořád do všeho strká nos? To se musí o jeho neschopnosti dozvědět úplně všichni?

„Proč mi tohle děláš?“ vyjel zuřivě na nic netušící opatrovnici. „Vy jste to věděli?“ obořil se obratem na své dva nejlepší kamarády, jež právě přistáli vedle něj. Aurippos sklonil zářivou hlavu: „Přísahám, že jsem nic netušil. Sotva jsem dorazil domů a viděl vzkaz od rodičů, letěl jsem co nejrychleji, jen abych tu byl před tebou a zrušil to – nicméně, jak vidím, přišel jsem pozdě.“

Zlatý drak stále ztěžka oddychoval a leskl se potem, což jen potvrzovalo jeho slova. All rázně přikývl a obrátil se opět na Desvellu: „Zruš to. Věř mi, není co oslavovat.“

„Ale prosím tě, o čem to mluvíš?“ stále nechápala bílá dračice. „To, že nemáte stejný element – předpokládám, že to tě tak naštvalo – neznamená, že není co slavit. Hlavní je, že vás čeká výcvik a že se z vás stanou Jezdci, ne? A řekni, není to úžasné?“

„To tedy je,“ přitakal nadšeně Repulsis; když však zachytil Allův sžíravý pohled, zmlkl.

„No vidíš,“ snažila se jej opatrovnice povzbudit, „proč se k tomu nestavíš jako Repulsis? Tak už nás nenapínejte! Co jste za elementy?“

Poslední otázku zvolala s patřičným důrazem, aby ji zaslechli všichni přítomní, což se jí bezezbytku povedlo; zavládlo hrobové ticho. Všechny nedočkavé pohledy se upřely na trojici mladých draků, připraveni hltat každé jejich slovo. Když se All neměl k odpovědi, slova se ujal Aurippos: „Já jsem Země.“

Jak se dalo čekat, ozval se nadšený aplaus všech přítomných. Usmívající se zlatý drak přijímal s díky pochvalné poplácávání po zádech a připojil se ke svým rodičům, kteří jej jeden po druhém pevně objali. Poté pohlédl na Allendala a jeho výraz opět zvážněl. Dav se mezitím opět utišil a s napětím sledoval zbylé dva absolventy nejdůležitější zkoušky v životě každého draka. Repulsis už to nevydržel a pyšně prohlásil: „Mým elementem je voda.“

Další vřelý potlesk a jásot. All s bolestí sledoval rozvášněné shromáždění a děsil se okamžiku, kdy se dostane ke slovu on; a jak si obratem na to uvědomil, ta chvíle právě nastala. Shromáždění opět zmlkli a jejich pohledy se upřely na zoufalého listového draka, jež nespatřoval žádnou možnost úniku ze své nezáviděníhodné situace. Prosebně pohlédl směrem k Aurippovi. Ten okamžitě pochopil a pokusil se příteli poněkud průhledně pomoci tím, že se otočil směrem k davu a zvolal: „Tak co? Jdeme slavit?“

„Počkat,“ ozvala se přísně Desvella, „ještě All nic neřekl. Tak honem, Alle, nenapínej nás!“

„Pokud by to nikomu nevadilo, raději bych si to nechal pro sebe...“ chytal se tonoucí Allendal posledního stébla. Okamžitě mu odpověděla bouře nevole – všichni zúčastnění se hlasitě dožadovali odhalení jeho tajemství. Desvella zvedla pracku, čímž jednoznačně požádala o slovo; když se shromáždění opět utišilo, pohlédla svému svěřenci zpříma do očí:

„Alle, nezapomínej, že my všichni jsme tvoji přátelé. Nemusíš před námi nic skrývat, chceme ti pomoct. Určitě máš pro své tajnůstkaření dobrý důvod – proto na tebe netlačím... svěř se nám, pouze pokud to považuješ za vhodné. Je to tvoje volba a nikdo ti to nemůže mít za zlé.“

Allendal pocítil náhlý příval zahanbení. Dračice mu nevyčítala jeho předchozí výbuch, přenesla se přes to a raději chtěla zjistit příčinu jeho trápení, aby jej mohla co nejvíce zmírnit. A právě tento nefalšovaný projev lásky a podpory mu dodal sílu k následujícímu činu.

„Tak dobrá,“ zvýšil All hlas tak, aby jej všichni zaslechli. „Stejně byste se to dříve nebo později dozvěděli. Taková věc se těžko utají... pravdou je, že poprvé v historii Zkouškou elementů neprošli všichni zúčastnění. Jeden drak to nezvládl. Tím drakem,“ přelétl pohledem všechny zúčastněné, „jsem já.“

„Co tím myslíš?“ pohlédla na něj nechápavě Desvella. Stejně zmatené výrazy se odrážely se tvářích zbytku přátel, kteří se naléhavými pohledy dožadovali podrobnějšího vysvětlení.

„Bohužel,“ opět se ujal slova Allendal, „nemohu říci více, dokud jsou mezi námi mladší draci, jež na rozřazení teprve čekají. Jak všichni víme, průběh Zkoušky je veřejným tajemstvím, a přece bychom nechtěli mládež připravit o překvapení.“

Odpověděly mu zuřivé pohledy mladších kamarádů, jež se jali hlasitě protestovat vůči této očividné nespravedlnosti. Jaunetor, zářivě žlutý Aurippův otec, se však při jeho slovech usmál: „Je vidět, že myslíš na všechno. A máš samozřejmě pravdu – mladí by si měli počkat na svou vlastní Zkoušku, jinak by to nebylo fér. Aure, Repulse, odveďte prosím všechny nezařazené k jezeru a pohlídejte je; stejně už všechno víte.“ Aurippos se snažil protestovat, když však spatřil otcův přísný pohled, povzdechl si. „Tak dobrá.“

Během následujících deseti minut Allendal pobaveně sledoval náhlý zmatek a dohadování s rodiči, dokud všichni mladí nekapitulovali a s breptáním neodletěli pod dohledem svých starších přátel k Allovu oblíbenému jezírku. Jaunetor spokojeně přikývl a pokynul Allovi: „Vzduch je čistý; můžeš pokračovat.“

Allendal se zhluboka nadechl a dal se do vyprávění. Nervozitou se místy zadrhával, čím však mluvil déle, jeho hlas nabíral na síle, až nakonec jasně a srozumitelně předal užaslému davu veškeré své dnešní zážitky. Začal jejich sporem s Moraterem, následně v rychlosti připomněl průběh Zkoušky a také to, jak nikdo neměl problémy s odražením kouzel poroty. Pyšně se tvářícím Repulsovým rodičům vylíčil, s jakou lehkostí a obratností si jejich syn poradil s kouzlem lady Monny, Jaunetorovi a jeho vínově rudé ženě Aleře převyprávěl Aurippův úspěch při Lotiově magii, dokonce nezapomněl ani na Moraterovo fiasko při pokusu o zaskočení půvabné ohnivé dračice.

Desvella se při jeho slovech usmála: „To je celý Morater. S tím mladíkem byly vždy problémy... ani nezačne výcvik a už má průšvih. Stále jsi však nezmínil, co se stalo tobě.“

All na ni pohlédl a povzdechl si. „Vlastně je to poměrně jednoduché. Když jsem se dostal na řadu, nedokázal jsem ze sebe vymáčknout ani náznak magie. Jako by ve mně ani nebyla. Jen jsem tam stál a čekal, až porotci ukončí svá kouzla; sám jsem nemohl udělat nic pro své osvobození.“

„Moment,“ užasla Alera, Aurippova matka, „chceš tím říct, že jsi neodrazil ani jedno kouzlo? Prostě nic?“

„Správně. Prostě nic.“

„To není možné...“ vydechl Jaunetor. „To prostě není možné...“ Pozorně si Allendala prohlédl: „Přesto na tobě vidím, že nelžeš... takže to musí být pravda.“

Desvella jen stěží skrývala slzy: „Takže? Co teď s tebou bude?“

All tiše odpověděl: „Zítra vyrážím s mudrcem Soritem do Skalnaté země za svým otcem.“ Viděl, jak ji jeho slova zabolela. Opět ji svou neopatrností připomněl, že není jeho pravou matkou a že touží být v těžkých chvílích spíše s otcem než s ní. Po chvíli rozpačitého ticha se opatrovnice vzpamatovala: „A dál?“

„To netuším. Vládci mi pošlou zprávu.“

„Myslíš tím naše Pány? Elementární vládce? To je to tak důležité?“ opět užasla Alera.

„Nezapomínej, Alero, že se to ještě nikdy nestalo. Musí to být důležité... každopádně se mi to nelíbí,“ zamračila se Desvella.

„Jo... to asi nikomu,“ přidal se All.

Opět se rozhostilo ticho. Nakonec se ozval Jaunetor: „Měli bychom Aura s Repulsem osvobodit od té smečky. Bylo to od nás celkem kruté pověsit jim na krk všechny mladé; vsadím se, že jim nedali ani chvilku pokoj a pořád se vyptávali na průběh Zkoušky. Alle, buď tak laskav a zaleť pro ně, my to tu zatím rozpustíme; asi vážně není co slavit. I když, co my víme – dneškem možná začíná další velký příběh, další legenda... ale ty se musíš na zítřek pořádně vyspat, čeká tě dlouhá cesta. A Aura s Repulsem samozřejmě taktéž.“

Allendal přikývl a vznesl se. Dvěma mocnými máchnutími silných křídel nabral potřebnou výšku, načež prudce vyrazil směrem k nedalekému jezírku. Cítil zvláštní uspokojení, když ostrými drápy jemně pročesával vrcholky nejvyšších stromů; nehledě na dnešní nepříjemnosti, je pár věcí, které se nikdy nezmění. Rodina, přátelé, pocit nezměrné svobody a moci, jenž ruku v ruce přichází s létáním... tak rychle ještě nikdy v životě neletěl... jako blesk prosvištěl nad jezírkem, než si uvědomil, že ono je právě cílem jeho cesty. Ve vzduchu předvedl obratnou vývrtku, obrátil se o sto osmdesát stupňů a ladně přistál přímo vedle svých vyčerpaných přátel, kteří odráželi neustálý příval otázek drobných dráčků a nabručených mladších kolegů. Aurippos na něj upřel pohled plný touhy po vysvobození:

„Doufám, že už jste skončili? Že se můžeme vrátit?“

„Ano,“ potvrdil s úsměvem jeho přítel. Repulsis vyšplhal na nejbližší balvan, odkud křikl: „Tak děcka, jde se domů! Seřadit!“

Přibližně deset draků jej okázale ignorovalo; právě totiž zaznamenali Allendalův příchod a vrhli se na něj. Rozzuření ještěři se rozhodl dát mu co proto za tu neslýchanou drzost vyloučit je z jejich porady. Aurippos s Repulsem kamarádovi okamžitě přispěchali na pomoc a společnými silami se jim konečně podařilo mláďata zklidnit; ti se teď nabručeně shlukli do rádoby ochranného hloučku, odkud vrhali na trojici nevraživé pohledy.

„Pff,“ odfrkl si znechuceně Aur, načež se vyčerpaně svalil a ztěžka oddechoval. „Tohle je naposledy, co dělám chůvu; ta děcka jsou příšerná.“

„Pozor na jazyk, Aurippe,“ zavrčel čtyřletý Vompius, Repulsův soused. „Nejsme žádné děcka.“

„Jak jistě víš, můj milý Vompie, drak se oficiálně stává dospělým v den své Zkoušky. Neoficiálně však trvá daleko déle, než nás starší přijmou mezi sebe – většinou k tomu dojde až poté, co zplodíme vlastní potomky. A jelikož délka života draků není ničím omezena – pochopitelně jsme však v pokročilém věku náchylnější k různým smrtelným chorobám – někteří si své mládí náležitě užívají; oproti dospělosti má řadu výhod. Takže ti doporučuji, aby sis užíval, dokud můžeš – po Zkoušce se už s tebou nikdo mazlit nebude, jak jsme dnes sami zjistili.“

„Pche,“ odfrkl si šedý Vompius, „sotva složí Zkoušku a už nám káže. Připomíná mi matku.“

„Přestaň už konečně brblat. Poleťme, dokud ještě vidíme na cestu; Repulse, leť prosím první, my s Allem je pohlídáme zezadu.“

Dračí letka se vznesla. Oba přátelé nechali skupince mírný náskok – dostatečný na to, aby si mohli v klidu promluvit, ale zase ne dost velký, aby je ztratili z očí – načež Aurippos na svého kamaráda vážně pohlédl: „Jsi v pohodě?“

„Ale jo, myslím, že už jo,“ přitakal Allendal.

„Jak to vzali?“

„Desvella vypadala pořádně vyvedená z míry, ale to se dalo čekat. Předpokládám, že to nejhorší teprve přijde, až se zbytek vypaří. Ostatní to prostě překvapilo, ale tvůj táta mi tím připadal doslova fascinovaný.“

„Jo, to je celý on. Mamka preferuje pragmatismus a nejraději má vše pod kontrolou, kdežto taťka je pravý opak – libuje si v kouzlech a doslova zbožňuje záhady. Nejraději by šel s tebou do Skalnaté země a znovu si prošel celým výcvikem zemní magie; takové vysedávání doma není nic pro něj. Avšak teď mu asi nic jiného nezbývá, když mamka čeká škvrně,“ dodal Aurippos jakoby nic.

„Vážně?“ užasl Allendal. „Že ses ani nepochlubil, tajnůstkáři jeden! Gratuluji! Za jak dlouho?“

„Asi za čtyři měsíce by měla snést vejce, pak už je jen na prckovi, kdy se vyklube. Mně se třeba ve vajíčku nelíbilo a hned na druhý den jsem byl venku, ovšem někdo si dá načas a trvá mu to i rok. A co se týče tajnůstkaření, dozvěděl jsem se to teprve před pár dny. Prý je to dáreček na rozloučenou. Jen mě mrzí, že svému sourozenci nepomůžu s prvními životními krůčky a že mu nebudu nablízku, když mě bude nejvíce potřebovat,“ posteskl si Aur.

„Neboj, s takovou motivací máš výcvik za pár let za sebou a pak se sem můžeš vrátit... a ještě jej třeba ohromíš svou mocnou magií,“ povzbuzoval All.

„Jojo, jasně. Všichni z cesty, přichází mocný zemní pán Aurippos! Haha, už se vidím,“ zasmál se zlatý drak. Poté zvážněl: „Ale stejně... rodina by měla zůstat pohromadě. No, co nadělám – alespoň já jsem si bratra našel,“ láskyplně se otřel příteli o křídlo.

„Ano, jsme bratři. A slib, že na to nikdy nezapomeneš,“ požádal tiše zelený drak.

„Slibuji.“

Zbytek cesty proběhl mlčky. Když konečně dorazili do Allovy jeskyně, byla již skoro prázdná. Tu a tam ještě čekalo několik párů na své ratolesti, načež se s poděkováním a přáním štěstí rozloučili s trojicí kamarádů a rozlétli se do svých domovů. Allendal se obrátil k Aleře, Aurippově matce, a zazubil se: „Gratuluji k novému členu rodiny.“

„Děkuji,“ usmála se vínově rudá dračice. „Ten náš nezbeda taky musí všechno vyžvanit; mělo to být tajemství.“

„To už tak hold bývá,“ pokrčil All stále s úsměvem rameny. Pak se obrátil ke svým kamarádům: „Tak se uvidíme zítra.“

„Dobrá,“ přikývl Repulsis, „zatím se měj, Alle.“

„Jo... ty taky.“

Obě dračí rodinky se vznesly. Listový drak je sledoval, dokud mu nezmizeli s očí, načež se otočil a zamířil do Desvelliny části jeskyně. Ta už na něj netrpělivě čekala, a jakmile jej spatřila ve vchodu, vrhla se mu kolem krku. Chvíli se mlčky objímali, poté se dračice odtáhla a vyčítavě zavrtěla hlavou: „S tebou jsou samé problémy. To jsi nemohl poslušně zakouzlit a nechat se rozřadit jako všichni ostatní?“

„To víš, já už jsem takový. Vždycky musím mít něco extra,“ zažertoval Allendal.

„Jo, to vidím,“ povzdechla si, „Asi bychom měli jít spát. Máš za sebou náročný den a ráno brzy vstáváme.“

„Asi ano.... Jestli chceš, můžu spát dneska tady,“ navrhl All nesměle.

Vděčně jeho nabídku přijala. Beze slova se vedle sebe stočili do klubíčka a nikdo nechtěl pomyslet na to, že je to na dlouhou dobu naposledy, co spolu tráví noc. V naprostém tichu se opatrovnice i její svěřenec společně oddali spánku.

4. Loučení a spor

Z nejhlubšího, nanejvýše spokojeného spánku Allendala surově vytrhl ostrý řezavý zvuk. Zelený drak ospale zvedl jedno víčko a pohlédl na jeho původkyni, bílou opatrovnici ležící na zádech s široce rozpaženými horními tlapami. All zasténal a pokusil se znovu usnout, avšak nyní, když už byl jednou vzhůru, nedokázal nadále ignorovat rušivé chrápání tvrdě spící dračice. Rozespalý ještěr se s tichými nadávkami postavil – což kvůli roztahující se madam nebylo nic jednoduchého – a pomalu se došoural k přírodní kamenné klenbě obepínající vchod do jeskyně. Klenba byla stejně jako jeskyně dílem přírody – stála tu dříve, než se na horu Orazio nastěhovali první draci, a zřejmě také všechny zdejší obyvatele přežije. Tento úžasný důkaz síly matky přírody tehdy ještě velmi mladé dračici Desvelle zcela učaroval a výrazně tak napomohl při rozhodování o jejím budoucím domovu. Ale bohužel ne každý si mohl vybírat – jen málokdo měl takové štěstí, že by našel přírodní doupě dostatečně velké na to, aby se v něm mohla usídlit celá dračí rodinka. Mnozí trávili nekonečné měsíce tím, že do nepoddajné skály pomalu hloubily drápy otvory, až si nakonec kámen vytvarovali ke svému obrazu. Takový postup však byl velmi zdlouhavý, a proto draci většinou poprosili někoho schopného chrlit oheň či vyčarovat dost silné plameny na to, aby kámen zahřál a lépe se s ním tak manipulovalo. All jen nevěřícně zakroutil hlavou při představě takové spousty namáhavé práce, rychle se však vzpamatoval a bedlivě se rozhlédl – byla hluboká noc. Povzdechl si, drápem do hlíny naškrábal Desvelle vzkaz a vznesl se.

Chladný vzduch proudící drakovi kolem celého těla spolehlivě smetl poslední stopy únavy; ještěr se vznesl až těsně pod úroveň nejnižších mraků a prohledával hustý les pod sebou. Bystrým zrakem nijak neomezeným okolní temnotou brzy spatřil svou budoucí vydatnou snídani – stádo odpočívajících srn, jež se líně povalovaly na drobné lesní mýtince. Hlad neměl – plně vyvinutý drak vydržel bez jídla celé týdny – ale rozhodl se vytvořit si pro jistotu mírné zásoby, kdyby se mu při cestě do Skalnaté země nenaskytlo dostatek příležitostí k lovu. Svým obvyklým způsobem se jako duch snesl těsně nad mýtinku; srny jej zvětřily příliš pozdě. Nejpomalejší z nich All s lehkostí drakům vlastní usmrtil a v rychlosti spořádal. Zbytek vyděšeného stáda nechal jít – se svou rychlostí by sice mohl bez větších obtíží pochytat jedno zvíře za druhým, ale pokud nemusel, nezabíjel; Desvella mu již od malička vštěpovala úctu ke všemu živému. Po této ranní svačince se jako obvykle zamířil opláchnout ke svému jezírku a následně se vrátil domů.

Atraktivní bílá dračice už na něj čekala. All se k ní mlčky přitulil a společně sledovali, jak temnota kolem pomaloučku bledne, což značilo brzký příchod nového dne. Zelený drak si povzdechl a jemně se odtáhl. „Měl bych jít.“

Desvella na něj překvapeně pohlédla: „Vždyť ještě ani nezačalo svítat!“

„Já vím...“ zašeptal Allendal a pohladil ji po tváři. „Ale nechci to zbytečně protahovat a ještě si chci něco ověřit.“

„Teď si budeš něco ověřovat?“ zeptala se dračice nevěřícně. „Místo abys byl se mnou? Uvědomuješ si, jak dlouho mě neuvidíš? Já...“

„Dost!“ uťal ji nemilosrdně listový drak. Tichým hlasem dodal mírněji: „Nedělej mi to ještě těžší... věř mi, čím déle tu zůstanu, tím horší to bude. Pro nás pro oba. Uvažoval jsem dokonce, či se mám ještě vracet, ale svědomí mě přemohlo; vůči tobě by to nebylo fér.“

Desvella jej s bolestí sledovala. Allendal už to nevydržel; se slzami v očích pouze řekl: „Sbohem, Desvello. Děkuji, že jsi mě vychovala a chránila, ale teď už se o sebe musím postarat sám. Mám tě rád.“ Otočil se a vzlétl.

Zoufalá Desvella za ním křičela: „Počkej, Alle! Dávej na sebe pozor! Hodně štěstí! Pozdravuj ode mě otce! Miluji tě!“

All ve vzduchu zaskučel zoufalstvím, ale neohlédl se, pouze mávl prackou na znamení, že slyšel a pochopil; věděl, že i když si nic na světě nepřeje víc, kdyby se nyní otočil, už by nenašel odvahu znovu odletět. Jakmile však byl z doslechu, zaklonil hlavu a z plna hrdla zařval; ptáci i zvěř vyděšeně prchali, když jim jeho hlas plný zármutku znovu a znovu burácel nad hlavami. Allendal tiše plakal, ale brzy si uvědomil, že letí špatným směrem, jelikož mimoděk zamířil ke skrytému jezírku. Otočil se tedy o devadesát stupňů jižněji, silou vůle se uklidnil a po pár minutách přistál s prvními paprsky slunce na místě jejich srazu, kamenné plošině nápadně vyčnívající z hory Orazio, kde na něj již čekal Aurippos. Při pohledu na něj si All vzpomněl, co vlastně chtěl vyzkoušet, a místo pozdravu navrhl: „Pojďme si zazávodit.“

„Teď?“ pohlédl na něj překvapeně přítel.

„A proč ne? Repulsis tu stejně ještě není a kdo ví, kdy budeme mít další příležitost. Nebo se snad bojíš?“ popíchl jej zelený drak.

„Pche,“ odfrkl si pobaveně Aurippos, „ale nemysli si, že tě budu šetřit. Kam poletíme?“

„Pamatuješ na tu mýtinku, kde jsme se jako dráčata snažili vyvrátit ten obrovský dub a nikdy se nám to nepovedlo?“

„Áno...“ odpověděl zlatý ještěr pomalu.

„Tak k tomu dubu a zpátky, souhlas?“

„Dobrá.“

Oba draci se postavili vedle sebe, roztáhli křídla a na Allovo rázné „TEĎ!“ prudce vyrazili. Cíl byl od Orazia vzdálený asi tři kilometry západním směrem, a i když tam přátelé nebyli celé věky, cestu si velmi dobře pamatovali; jako mladí zde trávili spoustu času. Jako dráče Allendala závodění brzy přestalo bavit, jelikož se mu nikdy nepodařilo svého zlatého soka pokořit. Dnes to bude jiné, pomyslel si All rozhodně, tak lehce se nevzdám. Dnes ne.

Aurippos brzy nechal svého přítele daleko za sebou. Zrychlení měl skutečně excelentní, právě proto All často závody vzdával ještě před koncem – jednoduše jej nebavilo sledovat přítelův ocas mávající v dáli a vědět, že jej nikdy nedostihne. „Ty časy jsou už dávno pryč!“ vynadal si v duchu za takové poraženecké myšlenky zelený drak, mnoho věcí se změnilo; nyní jsme oba starší a Aurippos velmi zmohutněl, z čehož jasně vyplývá, že musí nést daleko větší váhu než já. A také se nalétám více než on – když si jenom uvědomím, kolikrát už jsem letěl k jezírku a zpátky! Křídla musím mít silnější a také s výdrží na tom budu lépe... kdepak, dneska jej porazím!

Allendal zrychlil. Pomalu, ale jistě, krůček po krůčku svého přítele doháněl, a když v dáli konečně zahlédl obrovský dub tyčící se přesně uprostřed rozlehlé mýtiny, měl svého přítele téměř na dosah natažené pracky. Aurippos si všiml hrozícího nebezpečí a vlastním tělem zatarasil Allovi cestu. Ten byl donucen prudce zpomalit, aby se vyhnul srážce; proti dvanáctimetrovému zlatému kolosu by neměl šanci. Při pohledu na rychle se přibližující statný strom dostal Allendal spásný nápad. Když Aur zpomalil, aby dub co nejtěsněji obletěl a získal tak výhodu, jeho zelený přítel kolem něj prosvištěl v zběsilém tempu. Zlatý drak se usmál a pomyslel si: „Blázen... v takové rychlosti přece nikdy nedokáže ostře zatočit – i když je teď přede mnou, v zatáčce jej lehce předeženu a ještě tím ztratí pěkných pár desítek metrů.“ V tom však ztuhl úžasem; jakmile totiž Allendal dorazil k statné dřevině, natáhl pravou pracku a zachytil se jedné z tlustých větví v obrovské koruně rozlehlého dubu. Tuto končetinu poté využil jakožto opěrný bod a v plné rychlosti se otočil o sto osmdesát stupňů, celou svou vahou zavěšen na jediné paži. Ve správnou chvíli se All pustil, a i když obdržel nesčetné škrábance od drobných větviček bohaté koruny stromu, podařilo se mu slušnou rychlostí vyrazit na zpáteční cestu. Zelený drak se ohlédl a zjistil, že svým riskantním kouskem získal přibližně sto metrů náskok; Aurippos však opět předvedl svou famózní akceleraci a brzy se na svého přítele dotáhl. Teď bylo na Allovi, aby využil výhody pramenící z prvního místa a nepustil zlatého draka před sebe; jedním okem neustále kontroloval Aurův pohyb a při každé příležitosti mu křižoval cestu. Náročné tempo se na soupeřích brzy začalo projevovat; Allova křídla proti takovému týrání hlasitě protestovala a také jej stále bolela pravá pracka, jež to při drakově nebezpečném manévru odnesla nejvíce. Vědomí, že Aurippos na tom musí být ještě hůř než on sám, Allendala povzbuzovalo. Ještěr namáhavě oddechoval, ale v dáli již spatřil vytoužený cíl. Hora Orazio se neustále přibližovala a All si všiml, že za dobu jejich nepřítomnosti dorazil Repulsis a čeká na ně. Jakmile byl dostatečně blízko, zelený drak zařval: „Z cesty, Repulse!“ Rudý drak rychle uskočil a zcela vyčerpaný drak Allendal z posledních sil ztěžka dosedl, těsně následovaný svým zlatým přítelem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jezdci elementů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.