Upozornění

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Galén

Na Bělidle 34, 150 00 Praha 5

www.galen.cz

© Galén, 2011

JIŘÍ SUCHÝ/VZPOMÍNÁNÍ

(galén)

Jiří Suchý, 2011

Galén, 2011

Prologue © Karel Hvížďala, 2011

Photos © Jan Malý ml., Tomáš Novák, Milan Vágner,

archiv Jiřího Suchého, 2011

Typography © Clara Istlerová, 2011

ISBN 978-80-7262-853-7 (PDF)

ISBN 978-80-7262-854-4 (PDF pro čtečky)

Všechna práva vyhrazena.

publikace ani žádná její část nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez písemného souhlasu nakladatelství.

Obsah

NEDÁME SE OTRÁVIT

OD REDUTY K SEMAFORU ( … 1959)

TAK NĚJAK TO BYLO (1959 – 1969)

INVENTURA (1969 – 1989)

VÝBĚROVÝ PŘEHLED TVORBY JIŘÍHO SUCHÉHO

JMENNÝ REJSTŘÍK

NEDÁME SE OTRÁVIT

Vzpomínání je první souborné vydání tří knih Jiřího Suchého. V první části najdete text s názvem Od Reduty k Semaforu, který zahrnuje období roku 1959. Tato kniha vyšla poprvé v roce 1991 v nakladatelství Me-lantrich, kde čekala několik let na vydání, protože Jiří Suchý byl v nemilosti. Druhá část s názvem Tak nějak to bylo se týká let 1959 až 1969, mapuje dobu největší slávy divadla, kterou sám Jiří Suchý v knize označuje jako zlatou. Také v této době se pokusili soudruzi z národního výboru v roce 1960 divadlo zlikvidovat, když herce pod záminkou rekonstrukce vyhnali z divadla v ulici Ve Smečkách. Putovali pak po různých scénách, nejvíce hráli v Městské knihovně a v již neexistujícím starém dřevěném Divadle Na Slupi, kde také na počátku hráli mimo jiné i Voskovec a Werich. Vymezené údobí, kterým se tento díl zabývá, končí tragickou smrtí Jiřího Šlitra o vánočních svátcích roku 1969. Knihu vydalo nakladatelství Blízká setkání v roce 1998. Třetí část s názvem Inventura pojednává o letech 1969 až 1989, kdy měl po většinu času Jiří Suchý zakázáno vystupovat v televizi a v rozhlase. Vydalo ji nakladatelství Formát v roce 2000.

Na období 1990 až 2010, které bylo nakonec za dobu existence divadla nejdramatičtější, ale Jiří Suchý již vzpomínat nechtěl. Připomeňme si, co všechno se za tu dobu stalo: Nejprve se rozloučil se soubory Miloslava Šimka a Josefa Dvořáka. Chtěl, aby divadlo mělo jednotnou poetiku, jako když s Jiřím Šlitrem začínali. Musel se proto postarat o program divadla po celou dobu sám, což vyžadovalo a vyžaduje velké vypětí: Jiří Suchý musí ročně připravit tři až čtyři premiéry. V roce 1993 se Semafor kvůli restitucím odstěhoval z prostor v pasáži Alfa na Václavském náměstí a dva roky trvalo, než se pro něj v roce 1995 našlo místo ve sklepě Hudebního divadla Karlín. Uplynul nějaký čas, než si diváci zvykli, kde mají Semafor hledat. Ani tam nezůstalo divadlo dlouho, v roce 2002 ho zničila povodeň a soubor musel dál kočovat. Až v roce 2005 se konečně usídlil ve svém novém divadle v Praze v Dejvické ulici 27 a má zase vyprodáno: lidé z venkova ho už tak často nehledají na Václavském náměstí. Ani po přestěhování ale nenastal klid, rok před oslavou 50. výročí divadla se pokusila pražská radnice změnit financování malých scén a divadlo přežilo jen díky pochopení věřitelů, štědrým sponzorům a půjčkám principála Suchého. Popisovat tuto složitou dobu se už z nejrůznějších důvodů Jiřímu Suchému nechtělo: vzpomínání by nebylo rozhodně tak „srandální”, jak by si autor přál, a proto dotyčné období mapujeme spolu ve druhé části knihy-rozhovoru Fenomén Jiří Suchý, která se jmenuje Divadlo stále miluju a vychází současně se Vzpomínáním. Aby se od prvního dílu interview s názvem Povídání, který je z roku 1990, druhá část lišila, vzpomínáme i na komiky první republiky a hlavně na Jana Wericha, s nímž se Jiří Suchý ke konci života důvěrně přátelil. Jan Werich v něm zřejmě přes počáteční rozpaky cítil svého pokračovatele.

Principál Semaforu mu své přátelství dodneška oplácí: pilně se stará o to, aby se na firmu V+W nezapomnělo.

Jiří Suchý od samého počátku svým charismatem přitahoval nejen mladé diváky, ale i starší herce, jako byli pánové Horníček, Filipovský, Kopecký či Svatopluk Beneš, a o spolupráci, ke které ale nikdy nedošlo, vážně jednal i s Janem Werichem a Oldřichem Novým, v jehož bývalém divadle v Alfě Semafor hrával. Divadlem Semafor rovněž prošly v prvních letech snad všechny pozdější hvězdy, jako byly a jsou dámy Hegerová, Olmerová a Pilarová či pánové Gott a Matuška. A dnes světoznámý režisér Miloš Forman natočil svůj první film právě o Semaforu; jmenoval se Konkurs a byl částečně hraným dokumentem, což byla rovněž novinka. Vzápětí zfilmoval i Dobře placenou procházku.

Prochází-li člověk společně s Jiřím Suchým zcela ojedinělou padesátiletou existenci autorského divadla Semafor, nemůže si nevšimnout jedné evidentní skutečnosti, tedy osobnostní proměny jejího hlavního tvůrce Jiřího Suchého: od infantilního hurá optimisty ke zralému pragmatikovi, pro něhož je každá pohroma jen další významnou výzvou k ještě intenzivnější činorodosti; od amatéra, před jehož výstupem na jeviště se muselo zhasnout, protože neuměl chodit (Karel Hóger a Ladislav Pešek jednou v debatě o Suchého herectví shovívavě prohlásili: Herec to není, ale musíš se na něj dívat déle a pak si zvykneš...), až k profesionálovi, jenž sám utáhne představení a umí se napojit na publikum, které ho stimuluje k ještě větším výkonům; od autora roztomilých žertovných textů až k básníkovi, jehož verše zlidověly tak, že si lidé už ani nepamatují, kdo je napsal. To věděl i tak dobrý básník jako František Hrubín, který Jiřímu Suchému v šedesátých letech po jednom představení napsal: „Myslím, že nejvíc poezie je v legraci a že jí v dnešním večeru u Vás bylo víc než v mnohé tlusté sbírce.” Jediné, co Jiřího Suchého nikdy neopustilo, je obdiv ke krásným mladým ženám, kterými se stále obklopuje. Jako motto svého života si vetkl název písničky Voskovce a Wericha: Nedáme se otrávit.

Jenže, jak napsal Carl Gustav Jung: „Nebyl to Goethe, kdo udělal Fausta, ale duševní komponenta ,Faust', která udělala Goetha.” A podobně je to i se Suchým. I jeho vymodelovalo to, co stvořil. Stal se z něj symbol, který vždy obsahuje víc, než lze na první pohled rozeznat: má tajemství. To bude asi také důvod, proč se k jeho dílu budeme vracet i po létech, jako se vracíme k Jiřímu Voskovcovi a Janu Werichovi.

Oficiální kritici i ti, jejichž jména později měla respekt, jako třeba Sergej Machonin či Dušan Havlíček, nemohli divadlu přijít zpočátku na jméno. Jiří Suchý byl pro ně „pásek”, jak se tehdy říkalo trochu extravagantním mladíkům, i když Suchý si nikdy nečesal emana, nenosil úzké kalhoty zvané trubky a tlusté podrážky zvané podezdívky, což byly páskovské identifikační znaky padesátých let minulého století.

Jiří Suchý chodil tenkrát většinou v černých kalhotách, v černém roláku a jezdil na anglickém skútru značky Triumph Tessy, čímž se rovněž odlišoval.

Suchého neherectví nám, o deset let mladším, kteří jsme každý den plnili divadlo k prasknutí a ještě se tam vecpávali bez lístků o přestávce alespoň na druhou půlku představení, vůbec nevadilo. V divadle byla legrace a vyzařovala z něj nepřehlédnutelná pozitivní energie. Ta byla nejspíš tím hlavním magnetem pro všechny, kteří tam tehdy chodili.

Po deseti letech totalitní strnulosti se v Praze konečně dělo něco nového a ta odlišnost zastřela všechny počáteční nedokonalosti. Na premiéře Člověka z půdy jsem byl společně s Janem Vodňanským a Pavlem Šrutem a kus tehdejší překvapivé radosti v duši, s kterou jsme se předtím nikdy nesetkali, si neseme v sobě dodnes. Václav Bělohradský, který viděl někdy začátkem roku 1960 Člověka z půdy s Milošem Kopeckým, dnes říká: „Byl to velký zážitek, doba dřevěného jazyka minula prudce a vesele.” Taky bychom mohli říci, že Jiří Suchý představoval událost v jazyce. Pavel Šrut později prohlásil, že být básníkem v Čechách znamenalo zbavit se v sobě Jiřího Suchého.

Ke každému vrcholnému výkonu patří i trocha štěstí, a to platí i u Jiřího Suchého, který ho měl minimálně dvakrát či třikrát za svou padesátiletou divadelní kariéru. Poprvé, když potkal v padesátých letech Jiřího Šlitra, osobitého herce a velmi zručného skladatele, jemuž kamarádi přezdívali Doktor Klavír, i když si Šlitr své herectví musel trochu vyvzdorovat. Jako herec se představil poprvé v kabaretu Jonáš a tingltangl v roce 1962 - hra měla 242 repríz. Původně ale jak režisér Karel Mareš, tak Jiří Suchý byli z jeho výkonu trochu v rozpacích, ale hned při prvním představení si Šlitr svými topornými pohyby a osobitou dikcí získal publikum. V roce 1966 už dokázal ve svém recitálu Ďábel z Vinohrad bavit publikum úplně sám. Podruhé měl Jiří Suchý štěstí, když se v roce 1970 objevila v Semaforu všestranná, hudebně a pohybově nadaná Jitka Molavcová, která prokázala velmi vytříbený jemný dar lyrické komiky. To je asi také hlavní důvod, proč diváci i kritika novou dvojici po smrti Jiřího Šlitra příznivě přijali. Poprvé se Jitka Molavcová s Jiřím Suchým představili jako dvojice mimo Semafor v Hudebním divadle Karlín v roce 1978 ve hře Golem od Voskovce a Wericha. Hráli postavy Prach a Popel právě na Werichův popud a již tehdy jim Jan Werich jako dvojici požehnal. Jako partneři na prknech Semaforu poprvé vystoupili ve hře Dr. Johann Faust, Praha II, Karlovo nám. 40 v roce 1982 a jako Jonáš a Melicharová ve hře Jonáš dejme tomu v úterý roku 1985. Tato hra měla 305 repríz.

Stejné štěstí měl Jiří Suchý i ve Ferdinandu Havlíkovi, který plnohodnotně nahradil Jiřího Šlitra, jak ukázala Kytice v roce 1972, jejíž první uvedení mělo 596 repríz.

Navíc má Jiří Suchý ještě jednu vlastnost, která je výjimečná: svou rozmanitou prací se nesmírně baví - píše hry, skládá k nim muziku, režíruje, navrhuje scénu i kostýmy, do programů kreslí ilustrace -a to ho drží dodnes. Pokud se mu splní to, co se v něm jednou udělalo jako názor, jak sám říká, a to, že bude žít do devadesáti šesti let, máme se na co těšit. A i když jednou odejde, jeho smrt bude jen výsměchem všem živým, kteří stále hudrují, že v Česku nic nejde, protože on dobu, která mu byla přidělena, svou poetikou soustavně reflektoval a nikdy nekapituloval.

Karel Hvížďala

OD REDUTY K SEMAFORU (…1959)

Jednou mi povídal jakýsi študent: Pane Suchý, kdy začnete psát paměti? Jeho interes o mé minulo mně polichotil, ale musel jsem ho v zájmu pravdy ujistit, že o tom zatím příliš neuvažuju. A on, jak už je dneska ta mládež ve srovnání s námi bez zábran, povídal: To chcete opravdu začít psát, až budete stár a vetch a senilní a až už si nebudete nic pamatovat? Byla to nehorázná drzost, protože nikdy nehodlám být senilní a důležitý věci si budu pamatovat vždycky. Ačkoliv -co já vím ? Co když měl ten hoch pravdu ? Dokonce se mi počalo zdát, že i když ne moc, tak trochu pravdy že skutečně měl. Události se kupí, jedna překrývá druhou. A odečtu-li prvních patnáct let svého života, kdy se toho tak moc nedělo, zbývá mi pětačtyřicet let nabitých událostmi, a to mě možná ještě pár událostí čeká. Bude toho pak na mě možná moc, protože sil k stáru prý nepřibývá. Musím si taky přiznat, že kdykoliv čtu vzpomínky jiných slušných osob, moc mě to baví a mám při tom neodolatelnou chuť psát taky. A to vždycky ve stylu onoho pamětníka, do něhož jsem se právě začetl. Vzpomínající lékař pan profesor Vondráček mě například uchvátil svým pozoruhodným smyslem pro detaily té které doby, a když jsem četl jeho knihu, sliboval jsem si, že přesně takhle se jednou rozepíšu i já.

Ale pak jsem se začetl do memoárů amerického novináře Franka Harrise a tu mě zas uchvátila jeho totální upřímnost. Jeho kniha Můj život a mé lásky se totiž skládá ze tří dílů, z čehož na pulty knihkupců se dostaly pouze dva a ten třetí, nejzajímavější, vyšel jen jako soukromý tisk pro subskribenty, kteří se nehodlali při četbě předešlých dílů spokojit zjištěním, že autor vstoupil do pokojíka té či oné slečny, ale zajímalo je, co se pak v tom pokojíku dělo dál - tyto podrobnosti cenzura ze vzpomínek pana Harrise jaksi vyradýrovala. Ale soukromý tisk je soukromý tisk a v tom se subskribent může dočíst všechno. V Harrisových knihách je mnoho jiných zajímavých věcí stojících za přečtení, ale profesionální skutečnosti, které ambiciózní novinář a veřejný činitel popisuje, jsou tu s velkorysostí do té doby nevídanou prokládány pozoruhodnými detaily z nejintimnějšího života. Často jsem přemejšlel, zda bych dovedl promlouvat ke svým čtenářům se stejně širokou upřímností a kdo by pak tu knihu vydal.

Taky jsem se nejednou zamejšlel nad vzpomínkami malíře Vladimíra Komárka, s filozoficko-srandálním titulem Pojednání o mé radostné cestě od kolébky ke krematoriu. Moc jsem se při četbě těchto memoárů nasmál a hned jsem začal uvažovat, jestli by jednou nemělo takhle vypadat i to mé vzpomínání, ale ihned jsem si uvědomil, že bych to tak jako pan Komárek nesvedl a že, ač o sobě tvrdím, že jsem komikem, nezmohl bych se nikdy na takové množství tak nádhernýho humoru.

Těžko bych dokázal popsat, jak na mne působily paměti Vítězslava Nezvala.

Mnohé tu dotvořila popisovaná doba a její atmosféra, která má pro mne mimořádnou přitažlivost. Byl to pro mne veliký zážitek, setkávat se na každé stránce se jmény, která pro mne tolik znamenala, číst od očitého svědka, jaký klobouk měl onoho dne na hlavě Jiří Wolker, jak byl toho večera Jindřich Štyrský smutnej a jak si Nezval s Toyen vyměnili pohledy a oba věděli, že se milujou. A pak Vladislav Vančura, Jaroslav Ježek, Teige, Mahen... defilé jmen a podrobností o těch, kteří si je nesli životem. A přitom ta Nezvalova čistá čeština. A jeho dionýský vztah ke všem krásám života. Vracím se velmi často k téhle knize, a když si uvědomím svou nezpůsobilost napsat knihu podobnou, jsem smutnej, jako Štyrský onoho večera.

To, co mi řekl ten študent, to byla vlastně správná připomínka. A tak se pouštím do tohoto závratného úkolu dřív, než všechno zapomenu. Pokusím se občas zachytit zajímavý rys doby po způsobu pana profesora Vondráčka, i když asi ne tak precizně, jako to dokázal on, budu chtít být upřímnej jako Frank Harris, ale zase ne tolik - ostatně koho by zajímaly detaily mého intimního života. Kdyby se mi podařilo dostat do té své práce aspoň pětinu humoru, který rozdává ve své knížce pan malíř Komárek, byl bych velice pyšnej. A podobně jako Vítězslav Nezval i já chci připomínat na stránkách svých vzpomínek jména, která tvořila mou dobu - vždycky jsem měl obavy, že jich ale neseženu takové množství a že nebudou tak významná. Dneska si to však už nemyslím. Jména tady byla, ale nesměla být vyslovena.

Tak to jsou má předsevzetí, se kterými přicházím na oči svému čtenáři, a až dopíšu poslední list, budu vědět, co jsem splnil a co ne. Možná však, že to nepostřehnu - splní-li se předpověď toho študenta.

/1 /

Je to zvláštní, ale co se vlastně divím, když se znám - je to spíš typické, že začínám jaksi odprostředka. V malém sále Reduta na Národní třídě, kde se tísní dvojnásobné množství hostů, než by mělo být, stojí na pódiu muž, rovněž neveliký, má tvídové sako a pod ním červenou vestu, jakou v té době v Praze nikdo nenosí. Stojí u mikrofonu a spíš vykřikuje než zpívá:

tu ruku ti teto

tu ruku ti teto

tu ruku ti tetodo sádry dají

do sádry bílé jak padlý sníh…

Blues o zlomené tetiččině ruce patří mezi jeho parádní čísla a v době, kdy texty písniček zaplňují seňority a mám tě rád, měsíček a sním o tobě, touha má a tvoje rety, chtěl bych je celovat apod., má blues Zlomil jsem ruku tetičce kacířský nádech. A pár kacířů, kteří si přijdou zaaplaudovat, se vždycky najde. Pár set kacířů. Později pár tisíc. A pak ještě víc. A uplyne nějaký čas a poměr sil se obrátí. Kacíři se stávají ti, kteří nepřejí nové vlně v populární hudbě a jejich slábnoucí hlasy přestávají mít význam v diskusi, která se rozpoutala - už zas předbíhám.

Ten muž v červené vestě jsem já, ale dovolte mi, abych o sobě psal jako o něm. Jednak se mi to bude líp psát a jednak je zmíněná situace už tak ukrutně vzdálená, že už to vlastně ani nejsem já, vezmeme-li to důsledně. Mám už dneska docela jiný názory, než jsem měl tehdy – doufejme, že zralejší, taky už jinak vypadám, rád bych napsal, že jsem krásnější, ale lhát hned na začátku knihy se nemá, červenou vestu už taky dneska moc nenosím, a kde je konec té původní, nevím. Na kontrabas, na který jsem tehdy denně hrával, sáhnu dnes už zřídkakdy, tehdejší lásky už dneska ani nepotkávám, a kdybych je potkal, nejspíš bych je už nemiloval, zatímco ten v červený vestě nemyslel ve své době na nic než na svou práci, na svoji Inku, pak Magdu, později Evu – možná že jsem trochu popletl pořadí, ale jména odpovídají.

Bylo mi tehdy šestadvacet, dneska je mi mnohem, mnohem víc a tak ten šestadvacetiletej je pro mne on.

Dozpíval své blues a pak si zas šel stoupnout ke své base, protože k mikrofonu přistoupila Vlasta Sodomová a její muž Viktor, kterému jsme v ateliérech Propagační tvorby říkali Áda, ale doopravdy se jmenoval František, což bylo jméno jen pro úřední potřebu a ve skutečném životě tohoto zpívajícího výtvarníka se nevyskytovalo. Vlastně všechno to, o čem se chci v této knize rozepsat, způsobil on. Když se ten v té červené vestě vrátil z vojny, psal se rok 1954 a on ještě červenou vestu nevlastnil, a budu mu muset vymyslet nějaké jméno, abych se tady o něm mohl pohodlně rozepsat. Jak už víte, byl jsem to já, ale své jméno užívat nechci, protože bych se na jeho nositele začal okamžitě dívat jako na sebe, a ne jako na něho - a to je to, co nechci. Říkejme mu třeba... Sáva. Stejně měl původně dostat toto jméno při křtu, ale pak se nejbližšímu okolí právem jevilo příliš exotické a sešlo z toho.

Dneska na něho volají tímto jménem jen jeho kamarádi, když si z něj dělají srandu.

Sáva se vrátil z vojny a začal zase pracovat v ateliéru nedaleko Hlavního nádraží. Jako grafik nebyl tak docela nešikovnej, a kdyby se víc upnul k výtvarné práci, možná že by to někam dotáhl. Ale jemu se tou dobou kmitaly hlavou docela jiné myšlenky. Měl za sebou mnoho nádherných poznání. Objevil si nedávno americkou grotesku, jak se u nás říká slapsticku, Chaplina, Keatona, Laurela a Hardyho, Lanea a další a další, poznal díky filmům i ohlasy nádherné tradice anglického music-hallu, který tu reprezentoval George Formby, Tommy Handley, Jack Hulbert a Will Hay, a v neposlední řadě měl za sebou životní zážitek - Pěst na oko v divadle V+W ve Vodičkově ulici a pak i filmy komiků, kteří se stali pro další léta patrony jeho konání - jde o firmu Voskovec a Werich.

Grafik Sáva maloval plakáty a prospekty, kreslil vesele písmo, zpočátku s odporem a posléze s láskou - to totiž chvíli trvá, než člověk pochopí duši písma a než si ji zamiluje. Při tomto konání se však jeho mysl nepřestávala zaobírat představou, že bude jednou komikem. Kamarád Otakar Karásek, který byl do jeho příchodu nejmladším členem ateliérů B a R, předal Sávovi nejen povinnost chodit starším členům pro svačiny, ale i celou řadu dobrých rad. Chvíli to trvalo, než Sáva pochopil, že je nutno nosit užší kalhoty, než jsou ty, které nosí, a taky kravaty že mají mít ostřejší barvy a křiklavější vzory, protože to móda vyžaduje. Sáva se přizpůsobil a byl Otovi vděčen. Otakar Karásek mu taky jednou vnukl myšlenku, že ty dva velkolepé komiky z filmu Pudr a benzin je třeba vidět živé, což bylo možno denně ve Vodičkově ulici.

V úzkých kalhotách a s křiklavou kravatou na krku se ocitl Sáva v hledišti divadla V+W, kdysi Osvobozeného. Film Pudr a benzin měl dosud v živé paměti a písnička o Ezopovi a brabenci mu dosud zněla v uších. Bylo to zjara roku 1948. Sáva tehdy vyvedl do divadla svou maminku a seděli spolu na balkoně po pravé straně jeviště, nazíráno z pohledu diváka. Dalo se odtud dobře hledět do orchestru. Scházeli se tam hudebníci a ladění jejich jazzových nástrojů mělo zcela jiný charakter než ladění v orchestřišti Národního divadla, kde Sáva několikrát absolvoval představení Prodaná nevěsta (jednou s rodiči, pak se školou, pak opět s rodiči a potom, protože byla změna programu).

Světla potemněla a dostavil se dirigent, legendární Karel Vlach. Zvedl taktovku a prostorem se počala linout synkopová hudba, kterou před deseti léty skládal Jaroslav Ježek. Sávy se zmocnila závrať, ještě nikdy neslyšel něco tak krásného, ano, Prodaná nevěsta byla nádherná, ale tahle hudba se ho dotýkala téměř hmatatelně, jako dlaň. Cítil úžasný kontakt s tou muzikou i se skladatelem, který zemřel uprostřed války někde v New Yorku, ale najednou byl tady, v bývalém Osvobozeném, byl tu v té hudbě, ale ne, že se to tak říká, byl v ní doopravdy. Sáva to cítil a přál si, aby ta předehra nikdy neskončila.

Naštěstí se tohleto přání nikdy nevyplnilo a na žasnoucího diváka se valily další zážitky. Otevřela se opona a o antický sloup tu stála opřena postava muže oděného v hnědé tóze a zněly verše ze Shakespearovy hry Caesar. Verše se linou - sranda žádná - co se z toho vyvine? V této nečekaně seriózní atmosféře se náhle začalo něco dít v hledišti. Vzhledem k tomu, že na jevišti se zatím toho moc nedělo, pozornost k sobě přitáhl ruch tam někde vzadu, kde biletářka uklidňovala kohosi, nejspíš opilce, který přišel pozdě a ruší. Vzniká tam konflikt, který je tak hlučný, že i recitující Caesar se obrací čelem k divákům a žádá o klid.

Je to Jiří Voskovec. Výtržník v hledišti se však nedá utišit. Je to Jan Werich a biletářka je Ljuba Hermanová. Werich hraje exekutora a je tu služebně. Dostaví se na scénu a počne sepisovat inventář za účelem zabavení. Voskovec tu je nejen Caesar, ale i ředitel divadelní společnosti. Snaží se incident jaksi přehrát a jako Caesar svolává na exekutora vojsko, které však na hru nepřistoupí a odmítne rušit úřední výkon. Ředitel se tedy dává s exekutorem do řeči. Síly obou komiků se spojují, dialog se rozjiskří, publikum se řehtá a Sáva na balkoně prožívá něco, co ještě dnes nedokáže popsat slovy, ačkoliv dění na scéně si dokáže vybavit se značnou přesností.

Několik dní nato se dovídá, že dvojici V+W viděl na scéně nejen ponejprv, ale i naposled. Pěst na oko má derniéru a v další hře už Voskovec hrát nehodlá. Odjíždí do Paříže a novinami proběhne krátká zpráva, že byl pověřen funkcí československého kulturního přidělence u UNESCO.

Pár dnů nato jde Sáva po Václavském náměstí a na rohu Vodičkovy ulice ho míjí nápadný tmavý vůz americké značky a v něm sedí dvě povědomé osoby. Tentokrát vidí Voskovce a Wericha pohromadě opravdu naposled.

Jiří Voskovec ještě dokončuje v divadle režii nové komedie, v ní však už bude hrát Jan Werich sám. Sávu napadne, co se takhle podívat k divadlu ve Vodičkově ulici. Za výlohou už hlásá reklama titul příští premiéry Divotvorný hrnec a z hloubi sálu se ozývá hudba a zpěv. Sáva stojí v pasáži a se zatajeným dechem poslouchá. Sbor zpívá:

Máme se na co těšiti

Až se nám v těch hlavách rozsvítí…

Je to nádherný. Po několika taktech se ozve hlas režiséra Voskovce a po několika pokynech zní znovu: Máme se na co těšiti.

Ten Sáva, když už jsme ho tak začali sledovat, má plnou hlavu divadla.

Pravda, v duchu taky myslí na film, ale ten je nedostižný. Divadlo se dá hrát všude. A tak zakládá v Karlíně při oddílu skautů jakousi amatérskou scénu. Už v minulých létech vystupovával s kamarádem Vilibaldem Pancířem u táborovýho ohně - říkali si tehdy Johny aJacek (čti, jak psáno). Zpívali písničky, vedli směšné řeči - pravda, s tou směšností to nikdy moc nepřehnali, ale zato jim bylo dopřáno udělat si cennou zkušenost, že rozesmát publikum je velmi tvrdej chléb a buď pochválen ten, kdo jej umí péci. Což tenkrát nebyl zrovna jejich případ. Ti dva se tehdy rozhodli, že táborák je sice skvělá věc, ale že už je nejvyšší čas, aby jejich práci poznala i Praha. A proto, že založí divadlo -

Optimistickou scénu.

Protože jim bylo jasné, že řečičky u táboráku jsou pro divadlo málo, vzpomněl si ten Sáva na jednoho kamaráda ze Spořilova, jmenoval se Ivan Vyskočil a psal skeče a hry a kromě toho studoval na DAMU. Od něho si vypůjčil rukopis jednoho skeče, připsal pak několik scének vlastních, složil taky řadu písniček a opatřil je texty a pak na zdarma získanou jutu začal malovat kulisy.

Ta hra se měla jmenovat Cestování a byla o třech dílech. Díl první -Havaj, byl prací Ivana Vyskočila. Druhý díl se jmenoval Fata morgána a napsal ho Sáva sám, i když vliv autora dílu prvého zde byl víc než patrný. Třetí část se jmenovala Jejich cesta nejpozoruhodnější a v ní se oba protagonisté Johny a Jacek měli dostat do minulosti. Desítky let uplynuly jako voda a Sáva jde do sklepa, aby vyhledal zmíněná libreta. Vlastně ne, to už není Sáva, jsem to já, poznávám se. Do sklepa mě vede zvědavost - jaký ono to vlastně asi bylo? Dalo se to vůbec hrát? Že se to nakonec nikdy nehrálo, to už je jiná kapitola, teď mi jde o to, jestli to vůbec dneska obstojí. Jestli budu litovat, že se tehdy věc nerealizovala, nebo jestli budu říkat: To je dobře. Samozřejmě že si od toho moc neslibuju. Hra, kterou napsal průměrně nadanej nadšenec ve svých sedmnácti létech, nebude jistě nic moc.

Ale přesto mě to zajímá.

Jestli tam objevím něco jako příslib talentu nebo stín nápadu. Jdu do sklepa.

Ve sklepě se toho moc nenašlo. Přesněji řečeno, nic. Léta jsem tam ukládal nejrůznější věci, ale protože mi při ukládání chyběl systém, sklep prostě odmítl vydat to, co zrovna potřebuju. Nezbejvalo než sklep uklidit -o to mu zřejmě šlo.

Teprve když se mi po čase povedlo uspořádat věci ve sklepě tak, aby byl přehled, vydal sklep leccos zajímavého - mimo jiné i tlustý fascikl s ranými pracemi, jak tomu říkají literární vědci. Vybral jsem z toho všeho triptych Cestování. Tahle hra o třech částech vznikla koncem let čtyřicátých, a jak už jsem řekl, její první třetina byla dílem Ivana Vyskočila, muže, kterému se pro jeho vousem zarostlou bradu (což bylo tenkrát velmi neobvyklé) říkalo Pousťa. Od slova poustevník - ti se taky neholej.

Bylo mu asi osmnáct, když věc napsal pro potřebu amatérského divadelního spolku, který si říkal Kolektiv Zu-Mra. Kolektiv pro zušlechtění mravů. Pousťova scénka Havaj byla skečem pro dvě osoby a jeho duch byl silně dada. Anebo spíš recese, k té jsme měli v naší vlasti blíž.

- Vidíte, pane?

- Nevidím, pane.

-Neviděl jste toho vola?

- Ne, já se na vás zrovna nekoukal.

- Vy mi nerozumíte, já jsem myslel tam, vidíte, tamhle, jak lítá ten žlutej vůl.

-Kde máte jakýho... aha, už ho vidím..., ale dovolte, jestli je tohle vůl, tak já jsem - - ha ha, von je to ježek.

- Vy jste, pane---ňákej hloupej. Viděl jste, prosím vás, někdy žlutýho ježka?

-Dyť je to docela žlutý...

- Hm, taky by to mohl bejt - zárodek žloutenky.

-A kdyby to bylo černý, tak by to mohl být třeba černej kašel.

- Ale poslouchejte - vono - vono to zpívá...- Tak to určitě bude vůl.

V tomto duchu se koná celá scénka. Tu a tam jsem do ní taky zasáhl autorsky, ale hlavně jsem zhudebnil Vyskočilovy písňové texty. Kdybyste pátrali po notovém materiálu, nikdy ho nenajdete, protože ty melodie jsem skládal jenom v hlavě a dodnes je tam nosím. Druhý díl jsem napsal celý sám. Jmenoval se Fata morgána a o Fatěmorgáně, kterou v r. 1929 hrálo Osvobozené divadlo, jsem neměl ani potuchy, jinak bych určitě vymyslel název jiný. Listuju v libretu, jehož obálku jsem vyzdobil velmi křiklavým obrázkem dvou cestovatelů v tropických přilbách. Humor hry je velmi nezralý a občas se v něm ozývá nedávno ukončená válka:

- Ta žízeň. Čím by se jenom dala uhasit?

- Pískem, toho je tady dost.

- Copak se žízeň dá hasit pískem?

-Jestli žízeň, to nevím jistě, ale zápalný bomby se pískem dají uhasit zaručeně.

O pár řádků dál vylévá cestovatel vodu z polní láhve. Druhý se mu v tom snaží zabránit, ale ten první své počínání zdůvodňuje: - Kdo by, prosím vás, myslel na mytí, když umírá žízní?

A takhle hra pokračuje. Marně se snažím najít nějakou souvislejší pasáž, kterou bych se tu nestyděl zveřejnit. Taková pasáž prostě není.

Vrcholem triptychu měla být scéna Jejich cesta nejpozoruhodnější. Blábol, jemuž není rovno. Jsem dnes velice rád, že mi osud nedopřál premiéru tohoto skvostu - za onoho času jsem to však považoval za křivdu spáchanou osudem na talentovaném mladém umělci. Ale osud mi dopřál jiné lahůdky. Například pásmo Osmička, uskutečněné v Karlíně v sále U Zábranských. Se zmíněným Vilibaldem Pancířem a několika dalšími skauty jsme si pronajali tento sál, abychom tu předvedli různé kratochvilné výstupy, které jsme dosud uskutečňovali u táboráku. Osmý bod skautského zákona hovořil o tom, že Junák je veselé mysli, a proto jsme číslo osm použili jako název našeho veselého pořadu.

Jeviště u Zábranských bylo postaveno na starých sudech a připomínalo ochotnickou scénu z doby obrozenecké. Ale bylo to jeviště a cítil jsem se velmi vzrušen, když jsem na něm stanul. Našemu představen předcházely týdny zkoušek, na které se však nikdy nedostavili všichni, a to se nám mělo stát osudným. Zkoušeli jsme vždy jednotlivé výstupy a písničky podle toho, kdo zrovna přišel, a tak o celkové délce pořadu jsme neměli představu. Jistota, že večer zaručeně nebude přehnaně dlouhý, nám úplně stačila k pocitu klidu a spokojenosti.

A tak jsme hráli. S chutí a naplno. A shovívavé publikum nám občas i zatleskalo, občas se zasmálo vtipu, který byl méně slabý než ty druhé, a my jsme byli šťastni. Zvláště pak já, protože jsem se po boku Vilibalda Pancíře cítil být Voskovcem a Werichem zároveň, neb mi nebylo jasné, ke kterému bych se měl spíš přirovnat.

Když náš program skončil, zjistili jsme, že trval slabou půlhodinu. Nejspíš jsme hráli dost rychle a taky potlesky nebyly tak dlouhé, jak se počítalo, a tohle zjištění nám poněkud zkalilo náladu. Mnohem víc nám ji však zkalilo zjištění, že diváci sedí v sále dál a domnívají se, že tohle byla jenom polovina naší revue a po přestávce že bude následovat další a ta bude jistě delší než ta prvá. Netušili, že žádná druhá polovina neexistuje, že náš kus má pouze jednu polovinu, a sice tu kratší. A tak vznikla naléhavá potřeba, aby někdo vystoupil před oponu a oznámil publiku, že konec už byl. Leč široko daleko se nenašel nikdo, kdo by byl ochoten takovéto dobrodružství podstoupit. Minuty zatím utíkaly a přestávka už byla stejně dlouhá jako naše show. Představa, že by někdo informoval diváky o skutečném stavu věcí, byla každou minutou absurdnější.

Tenkrát ve mně vznikl zárodek budoucího šéfa známého pražského divadla. Uchopil jsem situaci do svých rukou a rozhodl jsem, že v programu se bude pokračovat. Pitomý návrh, abychom náš pořad sehráli ještě jednou, jsem kategoricky odmítl a vyzval jsem účinkující, aby se přihlásil každý, kdo zná nějakou píseň, veselou příhodu nebo i anekdotu, kdo umí nějaké kouzlo nebo artistickou záležitost -jedině skutečnost, že jsme byli samí hoši, mi zabránila požadovat i striptýz. Na kus papíru jsem sepsal přihlášené výstupy, pak jsem hbitě určil jejich pořadí a jelo se. Sám jsem se do pořadu zapojil s písní, o níž jsem se mylně domníval, že ji znám celou. Doprovázel jsem se na banjo (jako Formby), a když se mi z písně stala Nedokončená, snažil jsem se to obrátit v žert, což se nepodařilo.

Druhá, nepřipravená polovina pořadu byla ještě slabší než ta připravená - i kdybychom na to nepřišli sami, dalo se to dobře odvodit z chabé reakce obecenstva. Rozcházeli jsme se toho večera s pocitem provinění.

Neúspěch Osmičky jsem hodlal odčinit revuí Cestování, ale nadšení spolupracovníků už se nedostavilo v té míře, abychom dokázali věc dovést k premiéře, a to je dobře, protože jak to dneska čtu, moc bychom toho tím dílkem asi neodčinili.

/2 /

Pak jsem se stal tím grafikem, vlastně bych měl napsat, že Sáva se stal grafikem, je to přece dávná minulost, ale kupodivu Sáva se mi v předešlé stati utopil v přívalu vzpomínek a nemám už chuti se k němu vracet. A protože tohle vzpomínání bude nejspíš knihou poněkud korpulentní, chci psát tak, aby mě to bavilo, jinak bych ji asi nedokončil, natolik se znám. A proto je docela možné, že v průběhu psaní budu měnit své záměry, styly i předsevzetí - každá stránka nechť je obrazem mého momentálního mentálního rozpoložení. Když říkám, že jsem se stal grafikem, tak kecám, stal jsem se něčím, co by se dalo označit s jistou dávkou tolerance a se smyslem pro eleganci slovem elév. Anebo bez elegance učedník. Vstoupil jsem tehdy do ateliérů B a R, které se tenkrát nacházely v nejvyšším patře paláce Sevastopol Na příkopě 31. Ocitl jsem se tu náhle v jiném světě. Grafici byli povětšinou velmi elegantní pánové a dámy, jejich problémy byly docela jiné než ty, se kterými jsem se setkával u nás na Spořilově, dařilo se v tomto prostředí humoru, Viktor Sodoma byl oblečen vždy o poznání výstředněji než ostatní - nosil boty s módní podrážkou ze surové gumy, které vyráběl soukromě nějaký obuvník o několik let dřív, než se to podařilo našemu obuvnickému průmyslu. K nim se výborně hodilo sako, které si Viktor Sodoma nechal ušít z látky utkané na objednávku. Byla to červenozelená pepita kostka, značně předimenzovaná.

Jiří Štuchal nazval jednou Viktora Sodomu chodícím gobelínem. Ale bylo to krásné už tím, jak se to lišilo od tehdejší utloukající programové šedi. Všichni v ateliéru velmi dbali o kulturu oblékání a snažili se v tomto směru o originalitu - to mi imponovalo. Taky jsem se snažil, ale zpočátku to neodpovídalo mým příjmům.

Ta grafika mi nejdřív moc nešla, všichni nade mnou kroutili hlavou.

Například když jsem dělal rýsovacím perem kroužky od ruky. Ale nakonec jsem se přece jen začal zlepšovat, a tak bylo rozhodnuto, že si mě v ateliéru nechají, přestože se mě původně nenápadně vyptávali, jestli bych nechtěl zauvažovat o jiném povolání.

Pak někdo usoudil, že bych se měl já a taky můj kamarád Ota Karásek, který tu byl o rok dýl, začít učit kreslit. A přihlásili nás do tehdejší soukromé Rotterovy kreslířské školy. Ale pouze na figurální kresbu, protože to ostatní jsme se mohli naučit v práci. Vstup do této školy byl pro mne opravdovým zážitkem. Ve třídě bylo plno mladých lidí, většinou dívek, a byla tam družná atmosféra. Byla nám vyhrazena první lavice. Usadili jsme se a nechali jsme se okukovat. Ostatní se už mezi sebou znali, protože školní rok začal před časem, a tak jsme byli středem pozornosti. Pak zazvonil zvonek a jedna z dívek, která se tam před chvílí bavila s ostatními, si stoupla zcela nečekaně na stolek, který stál před naší lavicí - tou dobou už vstupoval do třídy pan profesor Polášek a dívka na stole si kvapně rozepnula knoflíky květovaného pláště, shodila ho pak ze sebe a stála tu nahá. Ota zašeptal: No těbůh. Já jsem nezašeptal nic, jen jsem myslel, že omdlím.

Dívka byla modelka a my jsme začali kreslit. Pochopil jsem, proč právě první lavice byla neobsazená - nebyl tu ten patřičný odstup od modelu, což ztěžovalo kreslení a nás to navíc uvádělo do rozpaků. Protože jsme tu byli noví, upřela dívka-modelka svůj nepřítomný pohled na nás. Někam se přece dívat musela. Cítil jsem, jak mi rudne hlava.

Hleděl jsem urputně do papíru a jen občas jsem zvedl oči, abych ve zlomku vteřiny zaznamenal, jak to děvče stojí, a pak po paměti to ukládal na papír. Kresba, která vznikla, byla hrozná. Velmi jsem se snažil, aby ta dívka neviděla, jak jsem ji nakreslil. Pan profesor Polášek si kresbu prohlédl, a protože to byl noblesní pán, nedal se do smíchu, ale poradil mi fígl, který při figurální kresbě používám dodnes: abych si celou figuru převedl do jakýchsi kubických tvarů, jako by byla sestavena z různých škatulek. Tím se docílí pocitu prostorovosti, který začátečníkům zpravidla chybí. Jejich kresby jsou placaté a neživé. Kreslil jsem znova a znova a za pár týdnů jsem musel sám konstatovat jistý pokrok a na nahou slečnu na stole už jsem hleděl zcela suverénně. Cítil jsem se být malířem, a ne sprosťákem. Evidentní pokrok jsem prokázal i v grafice a za pár roků jsem byl přijat do Svazu výtvarníků, což mi zvýšilo sebevědomí. Myslím, že jsem to potřeboval. Ne, mindráky jsem nemíval, ale byl jsem jaksi nadměrně plachej. Důvodů k tomu bylo hodně. Nebyl jsem krasavec, můj oděv nebyl z módního hlediska únosný - takovéhle věci mě zbavovaly pocitu jistoty.

Když jsem chodil do tanečních - to mi bylo šestnáct -, pocítil jsem tyhle skutečnosti ponejprv. Dvě dívky se mi tam nesmírně líbily, zvláště pak ta, co vypadala jako Havajanka a taky jsme jí tak všichni říkali. Za celý kurs jsem se ani jednou neopovážil požádat ji o tanec, přestože mi bylo jasné, že by neměla na vybranou - v tanečních kursech nelze odmítnout. Možná že kdyby měla šanci mě odmítnout, dodal bych si spíš odvahu, ale představa, že by zaťala zuby a šla se mnou tančit - to jsem nesnesl. Vystačil jsem s tím, že jsem na ni po celou dobu koukal jako na svatej obrázek. Ona o mě nikdy nezavadila pohledem.

Jednou, když byla prodloužená, vyhlásil taneční mistr Oplt dámskou volenku a při tom se udála taková malá příhoda, kterou vám chci sdělit, ale nečekejte, že by zmíněná Havajanka v ní hrála nějakou úlohu -pro tu jsem prostě neexistoval. Ostatně ani pro ostatní. Pravidla dámské volenky byla taková: pánové se rozestaví u stěn sálu, dámy budou uprostřed a budou si vybírat pány, s nimiž budou chtít tančit. Každý vyzvaný pán pak dostane za tanec od dámy umělou kopretinu. Pán s největším počtem kopretin pak bude vyhlášen za nejoblíbenějšího tanečníka a obdrží cenu - holení. Tedy, ne že by ho oholili. Obdrží holicí soupravu. Věděl jsem, že já holicí soupravu neobdržím, ale co mně zbývalo? Ke zdi jsem se postavit musel, protože ze sálu nebylo úniku - východy byly střeženy.

Postavil jsem se pod vysoké pódium, na němž se nacházela kapela a mistr Oplt. Hudba začala hrát a první pánové se ocitli v kole. Občas některá z dam poděkovala pánovi, kterého se nabažila, a šla pro dalšího, když předtím odevzdala tanečníkovi kopretinu. Večer se příjemně rozvíjel a každý pán už třímal v ruce pár kopretinek. Já dosud žádnou. Pak se tu objevila jedna objemnější dáma, která běžně kurs nenavštěvovala a byla zřejmě angažována pro dnešní večer, aby se ujímala pánů, o které jaksi nebyl zájem. Tato dáma se zadívala kamsi nade mne a zírala tak upřeně, že jsem se ohlédl, abych zjistil, co ji tak upoutalo. Na pódiu se těsně za mými zády tyčil taneční mistr a jakousi lehkou pantomimou naznačoval dámě, aby se mě ujala. Protože na mě hleděl z nadhledu, ušly mu zřejmě mé tělesné proporce - jinak by jistě na mě neposlal tak robustní osobu. Pokud nebylo jeho úmyslem mě zesměšnit, ale na to nevypadal. Dáma se dala do pohybu směrem ke mně a já jsem stál pod pódiem neschopen hnutí. V tu chvíli jsem pochopil, jak je králíčkovi hypnotizovanému kobrou. Dáma se mne zmocnila a ostatní už si pamatujujen velmi nejasně. V naprostém šoku jsem se počal otáčet způsobem, jaký v těchto slavných tanečních kursech ještě nikdy nikdo neviděl - nikdy už bych ten pohyb nedokázal zopakovat. Pamatuju si jen jasně, že jsem neupadl, ale za to vděčím nejspíš té dámě a jejímu pevnému vedení. Po několika otočkách mě dáma uvolnila, podala mi kopretinu a řekla: To bylo hrozný. Odvlnila se.

Tak takovéhle příhody mladému člověku sebevědomí příliš nepřidají.

Netrpěl jsem nikdy komplexem méněcennosti, jen jsem cítil, že ke zvýšenému sebevědomí mám hodně daleko.

/3/

V ateliérech B a R, které se mezitím staly Propagační tvorbou, protože došlo k Únoru a všechno bylo třeba sjednotit, tedy i všechny firmy, které se staraly o reklamu, došlo jednou k mimořádné věci. Viktor Sodoma, který nám občas pro potěšení zpíval s kytarou na kolenou krásný písničky, přinesl mikrofon a zesilovač. Několik dní jsme všichni žili jen touto vymožeností. Každý chtěl něco říct do mikrofonu a chtěl taky slyšet hlasy těch ostatních. Nakonec jsme se dohodli, že v koupelně bude vysílací studio a že v největším ateliéru instalujeme reproduktor a sem budeme vysílat pořady, které si sami připravíme.

Tímto se v mém případě grafika náhle ocitla na druhém místě a já už nemyslel na nic jiného než na naši privátní rozhlasovou stanici. Začal jsem psát programy - v tom fasciklu ze sklepa přineseném jsem jich pár našel. Leč probírka touto pozůstalostí po mých mladých létech je opět poněkud tristní. Ale abych se zase tak moc neshazoval, musím uznat, že v písničkách, kterými se mé hry a skeče hemží, už je jakýsi příslib mého budoucího textařství. Jedna z nejlepších je například tahle písnička o sardinkách:

Taková maličká

Plechová krabička

Maličká plechová

Krabička taková

Av ní se chudinky

Tísnily sardinky

Av ní se mačkaly sardinky

Ačkoliv se mačkaly

A neměly pohodlí

Nikdy nenadávaly

A vždycky se dohodly

Lidi se v piksle nemačkají

Někdy i to pohodlí mají

A přece nadávají

Krabička ta je maličká

A tak rybička se v ní mačká

Zbytečně čeká rybička

Až ta krabička bude bez víčka

Lidi se na ni dívají

Přitom navzájem si říkají

Nekupujte tu krabičku

Má podřadnou značku na víčku

A tak zbytečně čeká rybička

Až ta krabička

Bude bez víčka

Taková malinká

Chudinka sardinka

Malinká chudinka

Sardinka taková

Tísní ji krabička

Chybí jí hlavička

Jo sardince chybí hlavička

Hlavičku rybář utrh

Sardinku mrsk do sudu

Přesto sardinka nikdy

Nenadává osudu

Lidem hlavy nikdo netrhá

Do sudů je nikdo nevrhá

A přesto nadávají

Tahleta písnička byla vlastně jakousi mou první ozvěnou oněch písní, v nichž mravenec se chechtá, když pupenec kyselinou leptá, v nichž stonožka má právo mít k zoufalství vlohy, protože co to jen musí být, když ji rozbolej nohy, v nichž i ta bakterie se o svůj život bije. Byla ozvěnou písniček Osvobozeného divadla, písniček, které tehdy prorůstaly mým životem a nejspíš způsobily, že když pak později dolehly strasti, nesesunul jsem se, nýbrž naopak.

Písničky byly tou dobou už evidentně silnější stránkou mých literárních prací. Našel jsem ve fasciklu taky pár písniček ještě z dob skautských táboráků. Jejich naivita odpovídá mým tehdejším šestnácti létům, ale je na nich přece jen patrný určitý smysl pro písňový rytmus verše, když už nic jiného. Ta jedna se např. jmenovala Duch - pomlčka - penzista.

Na starém hradě,

na rozbitém hradě,

strašívá v noci - duch.

Jak měsíc vyjde a

hodina duchů přijde,

je na hradě prapodivný ruch…

A v komnatě v noci černé

dějí se věci příšerné,

člověku husí kůže naskočí…

A než se člověk naděje,

skřípavě vrznou veřeje

a s člověkem se všecko zatočí.

Najednou na cimbuří

se přižene uřícený

duch a hrozně zahučí.

Uuuíííuuuaaa

A člověk ani nehne se,

když najednou se to zatřese

a cimbuří i s duchem poskočí.

Prostě co vám mám vykládat,

člověk je z toho štajfa snad

by to podruhé ani nepřežil.

Je to tak strašné, že hned

jak jsem to slyšel vyprávět,

celý pryč jsem z toho byl.

Už zase měsíc vyšel

a ten duch na hrad přišel

a ihned chtěl začíti strašiti.

Když vtom se náhle roznemoh

tak, že tuto noc už nemoh

strašiti. Tak se musel domů vrátiti.

Hned k dušímu lékaři šel

a rece-p-t na něm chtěl

vymámiti.

Doktor se poškrábal na uchu

a řek: Duchu, máte záduchu,

budete musiti přestati strašiti.

A tu milý duch zesmutněl,

leč zdraví uchovati chtěl,

a proto si říci musel:

Já už strašit nebudu,

nebudu, nebudu,

radši. radši. - já nevím co,

ale prostě strašit nebudu.

A z ducha se stal dočista

duch - pomlčka - penzista,

a na hradě je v noci svatej klid.

Tím končí pověst o duchu,

co v službě dostal záduchu

a dneska musí na vejminku žít.

Tuhletu písničku jsem pak opatřil melodií a zpíval jsem ji nevalným způsobem u táboráku v lesích nedaleko Manětína. Rozléhalo se to tam.

Nevím, co ještě k tomu dodat.

/4 /

Pak nastalo období, kdy jsem to nevydržel a začal jsem hrát divadlo, alespoň loutkový, když už to nešlo jinak. Můj otec byl od nepaměti loutkář, a protože měl vynalézavou povahu, opustil záhy marionety, loutky voděné shůry, a začal experimentovat. Vymyslel si loutkové divadlo voděné jaksi zezadu. Sestavil a vyrobil orchestr, což byl vlastně jakýsi reliéf, oživovaný za stěnou pomocí různých páček, drátků, provázků, nafukovacích balonků... Když se s tímto zařízením manipulovalo, loutkoví hudebníci si přikládali nástroje k ústům nebo pod bradu, nadouvaly se jim tváře, kouleli očima a to vše za doprovodu reprodukované hudby. Později pak přešel tatínek na loutky voděné po javansku, zdola, a u nich setrval. Hrál jsem v jeho tříčlenném souboru, ale nebylo mě při tom vidět a to mne - decentně řečeno - neuspokojovalo. Chodil jsem pouze číst své jméno na plakátovací plochy, ale bylo nutno jít až docela blízko k plakátu, aby ho jeden vůbec postřehl.

Potom se o nás psalo v nějakém časopise a při té příležitosti jsem byl vyfotografován po otcově boku jako fámulus a to už mou slávychtivost poněkud uspokojovalo.

Potom jsem začal psát loutkovou hru ve verších - moc se toho z ní nedochovalo:

Zbrojnoš: Skloň hlavu. Svět to neviděl.

To už bys mohl vědět.

Honza: Proč já bych se mu klanět měl, když on si zůstal sedět?

Král: Za tyhle řeči, mladíku,

budete hořce pykat.

Honza: Poslouchej, králi Jeníku,

mohli bychom si tykat.

Vždyť já jsem Honza a ty též. Tak co? Půjdem to zapít?

Král: Vsaďte ho v tu nejhlubší věž.

A kat ho může trápit.

(Zbrojnoš a Honza odejdou. Honza odcházeje kroutí hlavou.)

Princezna: Co ve věži se bude dít?

Král: To nechtěj, dcero, vědět.

Princezna: Prosím tě, otče, nech ho žít a mě tam pošli sedět.

Prosím tě, prosím.

Král: Přestaň už a posnídat pojď radši.

A věř mi, dcero, že ten muž bude o hlavu kratší.

(Vchod do podzemní kobky. Před těžkými kovanými dveřmi stojí zbrojnoš s halapartnou.)

Princezna: Jak je zde chladno., dobrý den.

Není vám tady zima?

Jděte na slunce. Trochu ven.

Vždyť z toho kouká rýma.

Zbrojnoš: Spanilá slečno, lituju.

Nemůžu, neboť vartuju.

Služba je služba.

Princezna: To já vím.

Však já tu za vás postojím.

Zbrojnoš: Spanilá slečno, lituju.

Nemůžu, neboť vartuju.

Služba je služba.

Princezna: Chcete spát??

I strážný si rád pohoví.

Já tady budu za vás stát a nikdo se to nedoví.

Zbrojnoš: Spanilá slečno, lituju.

Nemůžu, neboť vartuju.

Princezna: Povídali si lokaji,

že U tří borovic rum zadarmo dnes dávají.

Nevíte o tom nic?

Zbrojnoš: Co ? Rum ? Zadarmo ? Dávají?

AU tří borovic? Že povídali lokaji?

Ne, o tom nevím nic. Kdyby, slečno, pár malých chvil jste mi tak věnovala, jen co bych si tam odskočil,

kdybyste tady stála...

Já jednám proti předpisům, ach běda, třikrát běda.

Služba je služba - rum je rum a služba se pít nedá. (Utíká pryč.)

Princezna: (Rozhlédne se, pak vezme veliký klíč visící na dveřním trámu a odemkne vrata kobky.)

Honza: (Nejprve vystrčí hlavu ze dveří a rozhlíží se. Potom nesměle vyjde ven.)

Princezna: Co koukáte? Jste svoboden.

Honza: Je pravda to, či není?

Jak jsem se dostal z kobky ven?

Princezna: Co koukáte? Jste svoboden.

Honza: Král dal mi odpuštění?

Princezna: Král nikdy nevzal nazpátek rozsudek, který vyřknul. A rozdal hodně oprátek. Ivám už jednu přiřknul.

Honza: Král že mi přiřknul oprátku za moji malou vinu?

Že nemám úctu k pozlátku,

za to mám dostat oprátku a rukou kata zhynu?

Princezna: Říkám vám, že jste svoboden.

Můžete jít, kam chcete.

Honza: Mohu jít - třeba z města ven?

Princezna: Říkám vám, že jste svoboden.

Tak co? Vy nepůjdete?

Honza: Půjdu. Však jednu prosbu mám:

Opustím kobku temnou,

jenom když neodejdu sám. Já jednu velkou prosbu mám: Princezno, pojďte se mnou.

To by mohlo stačit. Tuhle pohádku jsem nedopsal, nikdy se nehrála, ale zdá se mi, že jestli se něco z toho, co jsem tehdy plodil, mohlo hrát, tak by to mohla být nejspíš tahle pohádka, protože rýmy ani moc nekulhají a pro děti už byly napsány horší věci.

Psal se tehdy rok 1952 a já šel na vojnu. Ale to už je zase jiná kapitola.

/5 /

Nevím už, která z mých četných tetiček to byla, ale jedna z nich mi vždycky říkala: Když nebudeš jíst, tak tě na vojně zabijou. A tímto apelem docílila, že jsem někdy snědl několik soust přes moc. Když jsem byl u odvodu a zjistil jsem, že podvyživený neberou, měl jsem tetičce za zlé, že mi neříkala: Necpi se, vezmou tě na vojnu. Nebyl jsem totiž podvyživený, i když k tomu moc nechybělo. Když jsem šel na vojnu, vážil jsem 49 kg netto. Z vojny jsem se vracel šestapadesátikilový. A chytřejší. Poznal jsem život i z poněkud jiné stránky a vůbec toho nelituji. Ty dva nekonečné roky se mi po pětatřiceti létech zdají být několikatýdenním intermezzem v mém pestrém životě, zatímco zkušeností na vojně získaných využívám dodnes.

Představa, že budu vojákem, se mi zdála absurdní. Když jsem pak zjistil, že vojákem budu, zdálo se mi absurdní, že bych mohl být vojákem armádě něco platným. V mých dvaceti létech byli mou nejoblíbenější četbou dekadenti. Ano, dekadenti. Byla to zřejmě logická reakce na padesátá léta s jejich Ještě radostněji a odhodlaněji..., a tak jsem obdivoval duchaplnost Oscara Wilda, zvláštním pak způsobem se mě dotýkala lehká básnivá morbidita Jiřího Karáska ze Lvovic, rozteskňovala mne Mstivá kantiléna a byl tu taky Arthur Breisky, jehož životopis byl jeden čas mou biblí. Jednou, když jsem v ateliéru promítal epidiaskopem obrázky k přednášce nějaké paní kunsthistoričky, dostal jsem za tuto službu Důvěrný deník Charlese Baudelaira - jednu z prvních knih, kterou jsem přečetl několikrát za sebou, aniž bych jí porozuměl, ale která mě právě tou svou nejasností nepřestávala přitahovat. Začal jsem si objevovat prokleté básníky. Díky Marcelu Pokornému, který krom toho, že byl výtečným kostýmním návrhářem, byl mi jeden čas i velkým rádcem ve věcech vkusu a staral se o mne i při výběru literatury, poznal jsem Franze Kafku v době, kdy ještě nebylo v módě znát jeho dílo.

Člověk s určitým literárním přehledem si může z těch několika jmen, která jsem zde uvedl, udělat celkem zřetelnou představu o mém povahovém založení. Pro ty ostatní aspoň krátkou informaci: Člověk čtoucí Karáska ze Lvovic nemůže být oporou žádné armády na světě, natožpak armády socialistické. Je spíš neduživý než jakýkoliv jiný a pro vojenské účely je naprosto nezpůsobilý.

S kufrem, v němž jsem měl předepsané potřeby, dostavil jsem se do příslušné sokolovny, myslím, že to bylo ve Vršovicích, kde se po celý den konaly zábavné pořady pro brance. Byl jsem jeden z mála branců, jehož harmonikáři a estrádní komici nerozdováděli, ačkoliv snaha a dobrá vůle se jim upřít nedala. Karásek ze Lvovic, zasunutý kdesi v mém nitru, jim nedal šanci. Ale byla tu taky má touha být komikem, která tak trochu absurdně se dělila o mou duši s básníkem-dekadentem, a tak jsem zapškle pozoroval z kouta dění na pódiu, hodnotil jsem plynoucí program a jeho slabou úroveň a uvažoval jsem, že kdybych já byl tím komikem, tak.

Zkrátka kromě dekadence mě taky okouzlovala komika, hlavně pak V+W, a dodnes nevím, jak se ty dva protiklady do mne vešly. Ale byly tam. Komická stránka mé povahy se projevovala většinou tím, že jsem se snažil být vtipný, mnohdy za každou cenu. Asi jsem tím šel mnoha lidem na nervy. Nevím. Vím jen, že s těmito vklady jsem šel na vojnu. Úvodní estráda si mne tedy nezískala a pak jsme odešli na nádraží Praha-střed a tam nás nastrkali do vlaku. Nikdo z nás netušil, kam jedeme. Teprve po chvíli jízdy přišel mezi nás důstojník a oznámil, že cílem naší cesty je Slaný. Branec Sejk zatím hrál na tahací harmoniku píseň Vltavo, Vltavo a kdosi další nás ujišťoval, že Slaný je docela blízko Prahy, a to byla příjemná zvěst.

Byla už noc, mlhavá a vlhká, když jsem pochodoval nevalně osvětlenou slánskou ulicí směrem ke kasárnám. Zpíval jsem jako ostatní píseň o královně, která sama ceduličku psala, a přitom jsem v duchu myslel na svou budoucí dráhu komika a byl jsem odhodlán všechen volný čas na vojně - kolik ho asi bude? - věnovat přípravě na tuto profesi. Kultura v té podobě, jaké jsem uvykl v Praze, mi tu pochopitelně velmi scházela. Chodil jsem do slánského kina na kdejaký film, když jsem se občas dostal domů, přinesl jsem si s sebou do kasáren pár knížek, ve slánském divadle jsem pak viděl v provedení kladenského divadla jednu z mála operet, kterou jsem uznával - Mam'zelle Nitouche.

Jednou tam taky přijel na zájezd orchestr Zdeňka Bartáka a kytarista Jirmal (se kterým jsem pak po mnoha létech natočil řadu snímků pro rozhlas) mě nadchl písničkou Andulo, já už tě nemiluju, protože nejsi můj typ. Taky jednou za námi přijel čínský armádní soubor a předváděl v amfiteátru mnohahodinovou čínskou operu, při níž naši vojáci vystaveni pražícímu letnímu slunci trpěli jako zvířata. Jediný veliký zážitek, na který jsem pak mnoho dnů myslel, byla gramodeska, kterou kdosi pustil do reproduktorů o přestávce. Ponejprv jsem tehdy slyšel překrásnou Vlachovu a Werichovu nahrávku písně Tmavomodrý svět.

Dodnes ji ctím a pouštím si ji.

Tohle všechno bylo kulturní vyžití jaksi pasivní. Chtěl bych se však zmínit i o své kulturní aktivitě, kterou jsem v souladu se svými záměry začal na vojně záhy rozvíjet.

Jednou nám oznámili, že místní skupina ČSM v Knovízi má s naší posádkou jakési družební vztahy, v intencích požadavku doby, a že by bylo na místě je jet posílit. Spolubojovníci to nadšeně uvítali, protože v knovízské organizaci ČSM bylo dost holek. Ne sice tolik, aby se dostalo na každého, ale šanci měl každý. Mě daleko víc zajímala okolnost, že je pro takovou příležitost zapotřebí sestavit umělecký program. Kdo se na to hlásí? Já.

Přidal se ke mně Jirka Bartoš, můj nejlepší kamarád, kterého jsem na vojně měl. Velice dobře zpíval, a tak jsme začali připravovat něco, co Knovíz ještě nezažila. Rozhodl jsem se, že složím jakýsi kuplet s vojenskou tematikou. Melodii jsem pochytil z nepřátelské vojenské stanice American Forces Network a slova vypadala takto:

Když zima je a když je mráz

Ať se nikdo neplete

A nemyslí si že v ten čas

Snad láska nekvete

Na zimní dobu si ještě dnes

Milý vzpomíná

Jak chodívali spolu

Z kina do kina

Druhá sloka už byla vojenskou tematikou poznamenána a navíc obsahovala i jakousi satiru na finanční situaci vojáků základní služby.

Byl první máj byl lásky čas

A poblíž kasáren

Ku lásce zval hrdliččin hlas

Vojáky lákal ven

Za město místo do kina

Jdou milí raději

Ono je to totiž

Přijde levněji

Měl bych dodat, že k písničce jsem nakreslil obrazy podle vzoru pouťových zpěváků. K tomu, na němž byl zobrazen voják jdoucí s děvčetem do háje, se zpívalo:

I zobrazený vojín jde

Z úsporných důvodů

Svou přítomností oblažiti

Matku Přírodu

Tak jako dříve do kina

Jde s milou v zelený háj

A slavíček zpívá

Že už je tady máj

Pak následovaly obrázky rozlíceného hajného a další sloky o tom, jak se voják s dívkou uchylovali neustále na nevhodná místa a byli za to neustále pokutováni - nebudu vám tu všechny ty sloky předkládat, jsou hrozný. Písničku pak uzavírala sloka:

Pak párkrát ještě vkročili

Tam kam se nesmělo

Takže se stalo to co se

Stát nikdy nemělo

Bez koruny se vracejí

Domů z výletu

A svorně proklínají

Že jaro už je tu

To byla pointa, která mi dnes svou naivitou připomíná Vilímkovy Humoristické listy z roku 1910. Anebo dokonce příběhy ze sklíček, která jsem kdysi vkládal do své laterničky magičky a promítal jsem si ty obrázky pak na boční stěnu kredence v našem klatovském bytě. Obsah příběhů byl asi takovýto: Chlapeček a holčička najdou veliký preclík a počnou se o něj tahat. Preclík se rozlomí a děti upadnou. Naši vtipnou píseň jsme dozpívali svazákům a svazačkám v Knovízi, ale úspěch to nebyl. Knovíz nás nebrala.

Oživení do programu vnesl jeden náš menší a zavalitější spoluvoják, který se zařadil do programu imitací Hurvínka a Spejbla. Jako dítě zřejmě neúnavně poslouchal jednu gramofonovou desku s dřevěnými protagonisty a jaksi ji vstřebal, avšak s malou výhradou: nepochopil ve svých dětských létech pointy Hurvínkových fórů - okouzloval ho pouze Hurvínkův hlas. Později by snad příslušné pointy pochopil, ale buď už na to neměl čas, anebo se mu nejspíš deska rozbila, a tak nám tu reprodukoval dialogy tak, jak mu z oněch let utkvěly, a s úctyhodnou důsledností komolil smysl každého vtipu, což vlastně nikomu nevadilo, protože každý ty řeči vlastně znal ze svého dětství. Nejspíš by to byl debakl, kdyby se nestala ta zvláštní věc: měli jsme v útvaru hocha, který byl velký dobrák, leč poněkud mdlého rozumu. Až jsme se divili, že mohl být vůbec odveden, a kdykoliv se šlo na střelby a on vyfasoval náboje, tak jsme se ho báli. Tento vojín byl výkonem svého kolegy fascinován. Stoupl si pod pódium, hleděl na toho deklamujícího a smál se, až slzel. Voják na scéně rovněž nepatřil k těm nejchytřejším, a když zjistil, že má vděčného diváka, začal přidávat, opakoval věty, které už jednou řekl, a nakonec si začal vymýšlet něco, co už ale nedávalo vůbec žádný smysl. A ten pod pódiem se svíjel smíchy. To v první etapě. Ve druhé pak začal ten pod pódiem imitovat vystupujícího vojáka, opakoval po něm fistulkou všechny ty nesmyslné věty a při tom se zajíkal štěstím. Celý sál pak pozoroval ty dva a řval smíchy. Ten smích si voják na pódiu ovšem přisvojil a považoval ho za úspěch svého výstupu. Myslím, že nikdy předtím a nikdy potom už nebyl tak šťasten jako tenkrát v Knovízi. Se svým kupletem jsem byl vedle něho jasný béčko. A to mi dodalo elán do dalších akcí, při nichž jsem si hodlal napravit reputaci sám před sebou.

A tak jsem jednou vystoupil na důstojnickém večírku s Písní strašlivou o Golemovi. Opět jsem k písničce namaloval obrazy a s Jiřím Bartošem jsme věc nastudovali. Znalci písniček V+W si jistě vzpomenou, že Píseň o Golemovi obsahuje jednu sloku, která se musí nutně stát ošemetnou, je-li zpívána na důstojnickém večírku. Praví se v ní, že teta na oficíři byla divá. A navíc Golem přistihne tetu v objetí s oficírem infanterie a zmíněného oficíra zabije pohrabáčem. Nemyslel jsem to tenkrát ani trochu jako provokaci, písnička se mi prostě líbila a vůbec mně nedošlo, že by mohla někomu vadit. A vadila. Generál, který seděl u stolu docela vpředu jako čestný host, otočil se k nám po zmíněné sloce zády a začal se bavit se svou společností. Po něm totéž udělali i další, a když jsme dozpívali, nikdo by nám nejspíš nezatleskal, nebýt generálova sympatického syna, který nás sledoval až do konce a k jehož potlesku se pak přidalo několik odvážlivců. Čekali jsme, jestli naše vystoupení nebude mít ještě nějakou dohru, ale tak daleko generálův hněv nezašel, nikdo nám nic nevyčetl, nic se nestalo, jen to, že naše vystoupení nemělo ohlas, jaký jsme si slibovali.

Vojna zvolna ubíhala, první týdny jsem trávil na cvičišti, pak jsem působil nějaký čas u kuchyně a nakonec v kanceláři štábu. Práce tam bylo hodně. Byl jsem písařem a kresličem a vzhledem k příležitosti nahlídnout do tajů vojenské vědy a obdivovat se důmyslu, s jakým se postupovalo nejen v řešení věcí zásadních, ale i v nejmenších detailech, jako byl např. přískok, kterým se voják dostával z místa na místo tak, aby dřív než nepřítel stačí zamířit, zmizel a vynořil se o kousek dál na nečekaném místě. Anebo skutečnost, že se za války natírala matnou barvou nejen letadla, ale i konzervy, aby neházely prasátka a neprozradily ukrytou jednotku. Nebo třeba že z důvodu utajení se na noc zavíraly do trezoru nejen spisy, ale i kopíráky a pásky ze stroje, protože i z těch by se mohlo něco vyčíst. Důkladnost vojenského důmyslu mně imponovala.

Prožil jsem taky velké manévry v pohraničí a silně na mě zapůsobilo, když jsem byl svědkem toho, jak se ta gigantická vojenská mašinerie dala do pohybu. Nekonečná kolona tanků na lesní cestě, řev jejich motorů, život ve stanu při patnáctistupňovém mrazejku, strava z polní kuchyně a taky to, že jsem byl ustanoven za pomocníka operačního důstojníka, kterého však zapomněli jmenovat, a tak jsem celé cvičení prospal ve stanu, zachumlanej do mohutného kožichu, který tu byl pro něho přichystán. Bylo to velkolepé.

Volný čas už jsem naprosto záměrně věnoval psaní. Většinou to byly texty k písničkám a směšné dialogy, v nichž spolu hovoří A a B. Ten A jsem měl být já. A Bé? To zatím nebylo tak docela jasný. Představoval jsem si v roli Béčka různé kamarády, ale ani jeden z toho nevyšel přesvědčivě. Z těch dob se mi dochovala jakási villonovská balada, k níž mě inspiroval vojenský termín masová činnost, to bylo označení pro zájmovou činnost jednotlivců i kolektivů.

Už vidím na zdi světnice

Důstojně viset program denní

A zajímá mě velice

Co vše tam je a co tam není

A nevycházím z překvapení

Když vidím psáno doslova

Že pro večerní pobavení

Určena činnost masová

My neměli jsme tušení

Co se to pod tím názvem tají

Byli jsme živi v domnění

Že řezníci se vidět dají

Že vojáci se masa nají

A v tom ta činnost spočívá

Říkám to všem kteří se ptají

Proč se masovou nazývá

Když však je maso k večeři

A soudruzi jsou najeděni

Nikdo mým zprávám nevěří

A hledá jiné vysvětlení

Masová činnost to prý není

Dárek řeznictva armádě

Že prý je to kulturní dění

A že prý je to nasnadě

Skutečně bylo tomu tak

Kulturní činnost brzy vzplála

Každý se činil všelijak

A činnost masovou se stala

Leč kde se vzala tu se vzala

Krize A jak když řekneš dost

Kulturní činnost upadla

A odešla nám na věčnost

S naší pomocí zase vstala

Nemějte proto na ni zlost

Jestliže trochu vystřídala

Vaši masovou nečinnost

Tahleta balada je zcela zřetelně poplatná době a kasárenskému režimu a je na ní znát snaha se zavděčit. Zasvěcenějším bylo jasné, že autor ji psal v naději, že by z ní mohl vytřískat případně i krátkou dovolenou.

Přes tyhlety aspekty nelze přehlídnout jakousi řemeslnou dovednost. Rýmy tu nekulhají, přízvuky nejsou (až na pár výjimek) na štíru s češtinou - dalo by se říct, že jejich autor se může stát v budoucnu textařem. Ne však komikem, jak si o sobě myslil. Všechny ty satiry, které jsem tehdy vrhal na papír, nejsou o nic lepší než výtvory nadaných jedinců v závodních časopisech, tepající dejme tomu nesplnění plánu. Ale dva roky není krátká doba, a tak jsem nakonec dospěl přece jen k jakýmsi výsledkům. Před nedávnem jsem například míjel prodejnu gramofonových desek, z níž se linula píseň Potkala ryba papouška. Zpívala ji Ljuba Hermanová. Tuhletu písničku jsem taky složil na vojně a najednou mě asi po třiceti létech překvapila na pražské ulici. Osudy písniček jsou mnohdy pestré a dala by se o tom napsat celá kniha, kdyby na to byl čas.

Pokud bych chtěl dojít k jakémusi resumé, jak říkávají vzdělanci, i když, pravda, dnes už používají cizí slova i lidé prostší, jako například já, pak tedy by se slušelo říct, že vojna na mě měla blahodárný vliv. Vojenské prostředí je přece jen trochu drsnější a ten Jiří Karásek ze Lvovic, kterého jsem v sobě nosil, potřeboval poznat život i z téhle stránky. Dekadentní sklony nejsou v dnešní době tím nejvýhodnějším vkladem do života a lidé, kteří k nim inklinují, stávají se tak trochu vyděděnci. Většinou se s touto úlohou snadno smiřují, protože dekadent nachází i v utrpení určité klady a dovede si jeho smysl vyložit po svém. Ale bylo ve mně přece zakódováno i to Osvobozené divadlo a jeho téměř pragmatický postoj k životu, a to mě zavádělo na cesty zcela opačné.

Na vojně jsem žil spolu s mladými muži, které vojenská povinnost sehnala ze všech koutů republiky do jedné světnice, a to bez ohledu na jejich povahové zvláštnosti. A tak jsem se musel ponejprv v životě stýkat s lidmi, kteří se ke svému osobnímu štěstí potřebovali občas zhulákat pivem nebo lacinou kořalkou a v případě nouze i francovkou, s lidmi, kteří se prali a používali slovo kurva nejen jako podstatné jméno, ale jako citoslovce, vhodné pro vyjádření nejrůznějších stavů mysli, od údivu až po vztek. Ale taky tam byli jiní, a ti mě naučili ctít Marca Chagalla, s jinými jsem trávil dlouhé debaty o operní hudbě a o jazzu, přičemž jsem dělal advokáta tomu druhému žánru, ale naučil jsem se respektovat ten prvý. Zkrátka vojna pro mne byla lekcí velmi prospěšnou.

K tomu Chagallovi a opeře bych došel časem nejspíš sám, ale potřeboval jsem i jiné zážitky, jako třeba byl onen, na který si ještě dneska občas vzpomenu. Vojín J., vysoký, štíhlý, s černýma očima a s černými vlasy, s bledě šedou pletí..., je to jeden z mála, které si dovedu dodnes vybavit docela přesně. Ten jaksi nebyl u jednotky oblíben. Mluvilo se o něm nevlídně a on sám se dost stranil. Říkalo se, že chodí žalovat, a to kolektiv neměl rád. Jestli to byla skutečně pravda, to nevím dodnes. Na mě nežaloval - neměl by vlastně ani co. Jednoho dne se skupina těch pěti šesti nejtvrdších hochů usnesla, že vojín J. jaksi přes všechna varování do kolektivu nezapad a že je třeba mu poskytnout lekci. Že mu dáme deku.

Setkal jsem se s tímhle termínem ponejprv a bylo mi jaksi žinantní se vyptávat, jak mu ji budeme dávat, a tak jsem se rozhodl, že se nechám překvapit. Na světnici jsme se sešli toho večera skoro všichni a čekalo se, jen až J. přijde. Na chodbě se potuloval voják, který měl dát znamení. Dal. A několik vteřin nato vstoupil vojín J. do místnosti a v ten okamžik přes něj přehodil jeden z těch silnějších deku, další přiskočili a překvapeného vojáka do deky jaksi zabalili a ostatní se na něj vrhli s odepjatými řemeny a řezali a řezali. Zpod deky se neozval ani hlásek. Pak někdo usoudil, že už by to mohlo stačit a všichni se rozprchli ke svým postelím a každý si tam na něčem kutil. Bytost v dece ležela chvíli nehybně. Všichni jsme se dívali. Pak se objevily známky pohybu a za několik vteřin se vojín z deky vybabral. Jak vypadal po těle, těžko říct, ale v obličeji byl samá podlitina. Beze slova se zvedl a odešel. Nejspíš žalovat.

Když se za chvíli vrátil, s nikým nemluvil a nikdo s ním taky ne. Pak se dostavila skupina důstojníků, kteří velmi důrazně oznámili, že takhle se věci mezi lidmi neřeší a že takovéhle věci se nebudou u útvaru trpět. Pak odešli a život běžel dál. Vztah vojína J. a ostatních se časem nějak upravil, nikdy ale, pokud vím, nedosáhl žádné zvláštní vřelosti, všechno šlo spíš jako do vytracena.

Účastnil jsem se celé exekuce jen jako divák. Celá ta událost na mě velmi zapůsobila a já jsem se začal učit neidealizovat si život a chápat i jeho drsnější stránky. A tak jsem se naučil zužitkovat i ty takzvaně ztracené dva roky na vojně.

/6/

Když bylo po vojně, vrátil jsem se do ateliéru Propagační tvorby (dříve B a R), už to nebylo v paláci Sevastopol, nýbrž v domě u Hlavního nádraží , který už dneska neexistuje, ale dokážu si ho vybavit do značných podrobností. Viktor Sodoma se stal ještě vášnivějším vyznavačem písniček, které světu předkládaly zahraniční vysílačky, zpíval je pak s kytarou pro své potěšení, čímž se tak moc nelišil od současných mladých. Texty si vyráběl buď sám, anebo ponechával ty anglické. Ale když jsem se vrátil, objednal si pár textů u mne. Říkám objednal, protože šlo skutečně o objednávku. Sodoma si totiž zakládal skupinu. Vzpomněl si na retušéra Láďu Dlouhého, kterého socialistické zřízení zařadilo rovněž do Propagační tvorby - tenhle mladý muž ovládal vynikajícím způsobem foukací harmoniku. Pak - kde se vzali, tu se vzali - byli tu dva kytaristé Franta Šplíchal a Pepa Suchánek a Viktor Sodoma kytaru opustil, aby se stal pouze zpěvákem, a jeho žena Vlasta s ním tvořila milé duo. Takže tu byla skupina a já byl vyzván, abych pro ni otextoval pár písniček, a sice za úplatu, což se mi po vojně hodilo. Tak jsem začal svou první profesionální textařskou práci. Na příjemnou volnou melodii jsem napsal tenhle text:

Ráno vítr stébla trávy

Loukám pročeše

Kos říká nejnovější zprávy

Čápům na střeše

A bílý mráček v kapce rosy

Slunce zhasíná

A děti chodí bosy

Letní den nám začíná

Ano, stal jsem se pro tuto příležitost lyrikem. Dokonce jsem se dopustil i tzv. básnické licence, když jsem nahradil děti bosé za bosy, kvůli rýmu. Píseň pak pokračovala lyricky dál:

Psát o kráse léta báseň

Dávno jsem si přál

Však dodnes báseň žádnou já jsem

Nikdy nenapsal

Já častokráte letní den jsem

Veršem slavit chtěl

Však slova jsem pro jeho krásu

Nikdy nenašel

Tahle sloka už se mi tak nepovedla. Na můj vkus obsahovala slova a obraty, jakých jsem se později snažil vystříhat: krása léta, báseň, veršem slavit... Ale tu poslední sloku mé profesionální prvotiny uznávám ještě dneska:

Pak soumrak všechny krásy kraje

Na noc zakryje

A na pokraji háje potok

Hraje árie

Už slepice a děti

Chystají se ke spaní

A můra k lampě letí

Venku zvoní klekání

Pravda, dostaly se mi tam ještě jedny krásy, ale ty už jsem tam celkem vydržel. Jednak proto, že tak ušlechtilé slovo se tam vyskytovalo pouze v jediném exempláři, a pak taky proto, že jsem si začínal všímat i zvuku slov. A hláska r, synkopicky rozhozená do prvního čtyřverší – soumrak, krásy kraje, zakryje - hraje árie -byla pro mne zážitkem, který mi ty krásy zakryl podobně jako soumrak v písni. Zkrátka, stával se ze mne textař.

Když se pak konal večírek Propagační tvorby a Sodomovi tuhle písničku zpívali, nezapomněli ohlásit textaře a já jsem seděl u stolku a tvářil se jakoby nic. A pak jsem sbíral gratulace od svých spolupracovníků, kterým se text líbil, a pogratulovat mi přišel i nestor českých grafiků architekt Jonáš, od něhož mě to obzvláště těšilo - to jsem ještě netušil, že jednou mě jeho jméno bude provázet mým komediantským životem.

Pak se dostavilo několik dalších úspěchů, které většinou měly podobu přátelského poklepání na některé z mých dvou ramen a já se pouštěl do dalších a dalších textů a moc mě to bavilo. S Viktorem Sodomou jsme tou dobou chodívali pravidelně na jam sessions do kavárny k Drahňovským. Organizoval je dr. Jan Hammer a vystupovala tam s ním jeho žena Vlasta Průchová s dlouhou blonďatou hřívou - velmi se mi líbila. A taky si tam chodilo zahrát mnoho známých i méně známých pražských hudebníků a každý tam předváděl to nejlepší, co uměl. Richard Kubernát přicházel obvykle rovnou z představení v Divadle ABC a hrál tam na trubku nikoliv tím efektním jamesovským způsobem, kterým uchvacoval publikum estrád, ale skutečně jazzově cítěným stylem, který jsme oceňovali my, fajnšmekři. Taky výborný bubeník Josef Poslední se tu se svým septetem ukazoval z jiné stránky, než jsme ho znali z koncertů orchestru Karla Vlacha, jehož byl jinak ukázněným členem. Další bubeník, který byl hvězdou těchto večerů, se jmenoval Herbert Kyselka a připomínal svého amerického kolegu Gene Krupu nejen stylem, ale i podobou - jak se mu to mohlo povést, to mi není dodnes jasné. Jan Hammer u vibrafonu propagoval be-bop, který byl tehdy zcela současným a nejmodernějším jazzovým stylem, a pak se tam vyskytla neznámá skupina, která hrála ještě moderněji, stylem, který zaváněl spíš budoucností jazzové hudby. Říkalo se mu cool jazz, nejspíš na rozdíl od předválečného hot jazzu.

Sedávali jsme tam u jednoho stolku s několika přáteli a nedutali jsme.

A pokud jsme dutali, tak jen proto, abychom se navzájem ujistili, jak se v té muzice vyznáme. U všech stolků se vedly zasvěcené řeči, to už tak patřilo k věci. Taky na Karlově náměstí se konala setkání hudebníků, tady to byli dixielandisté. A pak k tomu přibyla ještě jam sessions v Mánesu - bylo toho vlastně dost na to, že tehdejší doba jazzu nepřála a že večery měly příchuť jakýchsi tajných obřadů nějaké zvláštní sekty. Nebyly vlastně ani určeny pro veřejnost a neměly žádnou propagaci – všechno šlo jen cestou ústních sdělení. Do Charitasu na Karlově náměstí se dokonce dostal člověk, jen měl-li tam známého, který mu byl garantem, a nesmělo se tam chodit ve větších hloučcích, nýbrž jen v menších skupinkách, aby si nikdo nevšiml, že se tam něco děje.

Tou dobou Sodomova skupina, které jsem vymyslel název Akord club -někdy se taky psalo Acord klub, jak kdy -, hrála u Sodomů v bytě v Kubelíkově ulici a velice jí scházel kontrabas. Viktor Sodoma mi tehdy řekl, že kdybych věděl o kontrabasistovi, abych mu ho dohodil. Odpoledne jsem se tedy sebral a šel jsem si koupit basu. Ani chvíli jsem nepochyboval o tom, že to budu já, kdo bude v Akord clubu basistou.

Pan Hlinka, ke kterému jsem kdysi chodil jako dítě do houslí, mi vysvětlil princip hry na kontrabas a já začal cvičit. Hrál jsem celé dny, a tak se mi udělaly na prstech příslušné puchejře, takže bylo nutno přestat. Den jsem vysadil a pak jsem začal nanovo. Snad za týden mi kůže na konečcích prstů náležitě ztvrdla a pak už jsem mohl hrát bez omezení. tak jsem se stal za pár neděl platným členem skupiny, i když zpočátku jsem jim byl trochu pro srandu, protože hrát jsem ještě moc neuměl, ale svíjel jsem se kolem nástroje jako Luděk Hulan při svých vrcholných sólech.

Ten Luděk Hulan by si zasloužil malé odbočení.

Pamatoval jsem si ho ještě z dětství - bydlel jako já na Spořilově a odjakživa mě fascinoval svým ušlechtilým tvarem hlavy. Nosil pěšinku, vlasy se mu lehce vlnily a vypadal jako Angličan. Na nějaký čas se mi ztratil z dohledu a pak jsem ho najednou zaregistroval jako známého jazzového hudebníka. Kamarádi o něm často mluvili a já, jazzulačný mládenec, jsem zatoužil vidět ho při práci. Šel jsem tedy na koncert do Lucerny a tam jsem ho ponejprv viděl a slyšel. Byla to nádhera.

Hrál na svůj nástroj s nesmírným zaujetím a při sólech zpíval unisono s basou. Měl jsem co dělat, abych nezapomněl dejchat. A to hlavní mělo teprve přijít. Song Lionela Hamptona Hey Ba Ba Re-bop Luděk vykřikoval hlasem drsným a citlivým zároveň a v každé slabice byl dokonale přítomen duch jazzu. Od té doby jsem se snažil nevynechat jediný koncert, na němž Luděk Hulan účinkoval. Luděk byl bohužel něco, čemu se kdysi říkalo bohém - já nevím, jak se tomu říká teď. Byla to škoda. Angažovali jsme ho jednou i do Semaforu a moc jsem si tehdy od té spolupráce sliboval, ale docházel na představení tak nepravidelně, že jsem se s ním musel po několika dnech rozloučit. Sebelepší hudebník totiž není nic platný, když se nedostaví.

Pár měsíců před svou smrtí přišel za mnou neočekávaně Luděk do divadla a se zářícíma očima mi počal vysvětlovat, že se naučil hrát na piano a že mi přišel něco zahrát. Sedl si k nástroji a počal přehrávat své skladby jednu za druhou. Připomínaly mi nádhernou éru Fatse Wallera. Jedna z nich se pak krátce nato objevila na jeho posledním singlu. Na druhé straně desky pak zpívá Luděk moje Blues na cestu poslední.

Ale teď zase zpátky do let šedesátých. Stal jsem se tedy pravoplatným členem Akord clubu, a to nejen jako textař, ale i jako hudebník.

Občas jsme udělali v ateliéru večírek, na němž jsme hráli jako pro kamarády, ale ve skutečnosti pro sebe, a moc jsme si přáli předstoupit jednou před opravdovou veřejnost. A po čase se nám dařilo vetřít se sem tam na nějaké jam sessions a musím říct, že náš úspěch býval dost veliký, vlastně nepoměrný k tomu, jak málo jsme toho ještě uměli.

A pak jsme se jednou odhodlali ke zkouškám na HAÚ (Hudební a artistická ústředna), která vystavovala oprávnění k veřejnému vystupování za honorář. Zkoušky jsme pochopitelně nezvládli, a tak jsme pracovali dál na sebezvelebení. Po čase, když jsme měli pocit, že už jsme lepší, šli jsme na HAÚ znovu. I vystavili nám certifikát, že jako smíme. I když, pravda, jsme byli zařazeni v té nejhorší kategorii. Ale to nám bylo jedno, hlavní věc, že jsme byli oprávněni se provozovat. A taky jsme se hned provozovat začali. Viktor Sodoma to byl, kdo přišel s tím, že na Národní třídě je pod barem Casino ještě jedna místnost, která je mimo provoz. Byla prý uzavřena pro nevalnou pověst a teď byla poskytnuta Propagační tvorbě pro schůze. Vedoucím Casina byl podnikavý muž, pan Kotula, a ten to všechno vlastně způsobil. Dal nám ten opuštěný sál, který se původně nazýval Reduta, k dispozici a souhlasil, že si tu můžeme udělat večírek pro známé. Sestavili jsme tedy repertoár, obtelefonovali kamarády a chystali se na náš první - celovečerní - koncert. Ještě v den koncertu jsme znovu telefonicky urgovali ty pozvané - někteří se omluvili, že jim do toho bohužel něco přišlo, ale někteří slíbili, že přijdou. Přišlo jich čtrnáct. Sálek určený pro 97 hostů byl tedy téměř prázdný, ale nám to nevadilo. Rozjeli jsme náš program a hráli jsme s malými přestávkami čtyři a půl hodiny. Občas se někdo dostavil na malý parket, jiní něco popíjeli, dvě dámy dokonce štrikovaly svetr, ale nám to nevadilo, nebyli jsme hákliví. Byli jsme šťastni a hostům se ten večírek zřejmě líbil, protože na nás apelovali, abychom jej brzy zase zopakovali, a tak jsme se domluvili, že příští čtvrtek se sejdeme v Redutě znovu a oni že přivedou své známé. Příští čtvrtek už bylo na sále 44 lidí a týden nato 88. Přesně si ta čísla pamatuju, protože jsme napjatě sčítali hosty a já věděl, že jejich počet může rozhodnout o mé budoucnosti. Své předvojenské plány jsem vůbec nevypustil z hlavy, jen jsem čekal na ten pravý okamžik. A zdálo se, že přichází. Kdyby v Redutě bylo ponejprv 14 hostů, podruhé 9 a potřetí dva, byl bych dneska nejspíš úspěšným grafikem a Semafor by založil někdo jinej.

Jak už jsem se zmínil, pan Kotula byl podnikavý muž a nabídl nám, že můžeme hrát v Redutě každý týden, a dokonce za honorář. Dostával jsem za svůj výkon 150 Kčs a bylo mi fajn. Do Propagační tvorby jsem začal docházet jen spoře, vlastně jen abych si přivydělal na živobytí, protože těch sto padesát týdně bylo málo. Snad každý týden jsem přinesl do Reduty nějakou novou písničku a moc jsem se těšil na tváře diváků, až jim oznámím, že zazpívám třeba blues Zlomil jsem ruku tetičce nebo nějakou jinou ptákovinu. Žil jsem v té době v jakémsi zvláštním stavu, který se nejspíš podobal fetování. Ztrácel jsem soudnost a myslel jsem, že mi patří celá Praha. Cítil jsem se být jazzovým hudebníkem a taky trochu komikem - obojí bylo ovšem silně nadsazeno. Ale pravda byla, že jsem se zvolna blížil k tomu, po čem jsem celá léta prahl. Bylo mi už pětadvacet a měl jsem tedy nejvyšší čas, abych se k tomu blížil.

/7/

Tím, že jsem překročil práh Reduty, objevil jsem novou tvář života. Do té doby jsem vlastně nepoznal noční podnik, alespoň ne zevrubně. Zabloudil jsem do baru vlastně pouze jednou, když mě skupina starších pánů z Propagační tvorby (dnes bych nejspíš řekl skupina mládenců) přemluvila, abych se šel s nimi někam posadit. Tak jsem šel. Poseděl jsem v přítmí jakéhosi podniku, polykal jsem nějaký alkohol, který mě moc nebavil, a tvářil jsem se, jako že se vyznám. Taky jsem byl párkrát se svými spořilovskými kamarády v kavárně - v některé z těch mála, kde se provozoval jazz. A to bylo asi tak všechno, co by se dalo říct o mém nočním životě ve velkoměstě. A najednou tady byla Reduta, noční podnik jako takovej, a já v něm vystupoval, pobýval jsem v jeho prostorách téměř denně, a to služebně. A tento skok v mém životním režimu mi měl přinést nové poznatky. A taky že přinesl.

Jednak se tu nacházel docela jiný druh lidí, než jaké jsem znal doposud. Někteří nosili zvučná jména a o těch se tu musím zmínit proto, abych dokumentoval, jaký to naše snažení mělo od samého počátku glanc. Tak se tu objevila Ljuba Hermanová, která se po několika návštěvách stala naší stálou nehonorovanou spolupracovnicí, taky režiséra Alfréda Radoka jsem tu občas vídal, a to mi působilo mimořádné potěšení, protože málokoho jsem si v oné době vážil tolik jako jeho. Pak se tu scházeli mladí herci, kteří teprve usilovali o to, aby se jejich jméno stalo zvučným: Jana Brejchová, Otto Lackovič, Vladimír Menšík, Luboš Kostelka a mnoho jiných, a taky Karel Vlach tam občas zabloudil s pianistou Jiřím Baurem a požádali mě o píseň Blues pro tebe, kterou pak s úspěchem hráli na koncertech a posléze vydali na gramofonové desce. V tomhle výčtu nelze nevzpomenout na Miroslava Horníčka, který jednou s sebou přivedl svého přítele Jiřího Šlitra. Byl to, jak se později ukázalo, zvláště významný okamžik, což jsem si ale v tu chvíli tak nebral. Horníček si občas někoho přivedl, někdy Miloše Kopeckého, jindy Lubomíra Lipského, takže když přišel s tím nenápadným doktorem práv, nic moc to pro mne neznamenalo - teprve cestou domů z Reduty jsem si vzpomněl, že jsem jméno Jiří Šlitr už jednou četl kdesi na plakátě, nevelkým písmem vysázené. Doprovázel v Lucerně na klavír Ljubu Hermanovou, vysázenou písmem velkým.

Tím u mě přece jen trochu stoupl v ceně.

Tam u stolku v Redutě však na mě nijak mimořádně nezapůsobil, však jsem mu to později taky řekl. Představili jsme se navzájem a on neskrblil pochvalou, to, co jsme provozovali v Redutě, se mu líbilo, měl jen jednu výhradu: že naše tvorba není původní. Psal jsem tehdy texty na melodie odposlouchané z Radia Luxembourg a ze stanice AFN Munich a jen občas jsem si něco složil sám -a to vlastně taky někdy nebylo tak docela původní. Musel jsem dát tedy tomu člověku za pravdu. A on hned kul železo, dokud žhlo. Že prý komponuje, a že kdybych chtěl, mohli bychom to spolu zkusit. Byly to tehdy vlastně námluvy. Co jsem mohl dělat. Slíbil jsem tedy, že příště s sebou vezmu pár textů z těch, co mám v šuplíku, a ať to tedy zkusí. Svůj slib jsem splnil - vybral jsem ze zásuvky dva texty, ne zrovna nejlepší, protože jsem si nebyl jist, zda mi je ten pan doktor nezvoře. Ten první se jmenoval Dvěrůže.

Zahradník vypěstoval

Dvě růže z Jericha

Ta první v tichu kvete

A von do ticha

Ta druhá kvete více

Má temně rudý ret

A trochu bledé líce

A nemá dvacet let

První růži jsem koupil

Té druhé jsem ji dal

A bylo mně tak dobře

A zahradník se smál

Druhý text se jmenoval Kočka na okně a nebudu ho tu ani citovat, neb je dostatečně znám díky Šlitrově hudbě a Matuškově interpretaci. Ale ne že by ten text zhudebnil Jiří Šlitr už tenkrát, ke zhudebnění došlo až po několika létech. Tenkrát v Redutě mi pan doktor oba texty vrátil, že se mu zdají moc jednoduchý a on že má ambice pokoušet se o formy košatější, takhle nějak to řekl. Napsal jsem mu tedy speciálně komplikovanou píseň Aladinova lampa, tu mi za pár dnů vrátil rovněž s tím, že je zase příliš komplikovaná a nezhudebnitelná. Dodnes nevím, kde se ve mně vzalo tolik trpělivosti - napsal jsem další text.

Ani moc jednoduchej, ani moc komplikovanej - zkrátka tak akorát. Šlitrovi se líbil (nechápu proč) a zhudebnil ho. Byla to Píseň pro Hamleta, kterého ve verších vyzývám, aby vrátil tu lebku do hrobu, je plná mikróbů, a aby pověsil na skobu to věčný být či nebýt. Jak říkám, text nebyl nijak zvláštní, zatímco hudba rovněž ne. Nicméně to byl náš první společný opus, a to už mu nikdo neodpáře, i když bych, pravda, tu písničku tady nahradil radši legendárním Tulipánem, aby se každej divil, jak se nám hned od samého začátku dařilo.

Ani ostatní naše písničky nebyly zrovna nejlepší. Písničky jako Panoptikum, Malý hlouček kadeřníků, Šedé blues nikomu neutkvěly, ale naše radost z vlastní tvorby nás naštěstí trochu zaslepila, takže jsme psali dál s nezmenšenou chutí a pojednou začaly vznikat Marnivý sestřenice, Blbí psíčci, Včery neděly byly...a tak podobně. To už byly písničky, které měly jakejs takejs ksichtík.

Kromě legendárních osobností chodili do Reduty i lidé zajímaví jinak. Několikrát se tam objevil mladý Američan a ten jednou dostal od jednoho opilého mladíka facku - dodnes nevím, zda po zásluze nebo nedopatřením, vím jen, že to hrozně mlasklo a já jsem se pak děsně styděl za to, že se to událo právě v mém podniku, a šel jsem se o přestávce Američanovi omluvit. On mě však ležérně ujistil, že incidenty v barech jsou jaksi všesvětové a že si z toho nemám nic dělat. Když mi potom o několik let později v jakési pařížské Redutě ukradli kabát, vzpomněl jsem si na tu všesvětovost barových incidentů a přijal jsem to velmi zasvěceně, s pocitem, že se ze mě stal skutečný světoobčan. Reduta, to vlastně nebyl bar, ten se nacházel o několik schodů vejš a jmenoval se Casino a chodila tam docela jiná společnost než k nám dolů. Jednou mě tam někdo pozval na skleničku ginfizzu a tam u barového pultu na mne, ponejprv v životě, začala dorážet opravdová štěťule středního věku a říkala mi zajíčku. Byl jsem z toho velmi nervózní, nevěděl jsem, co mám říkat, a neustále mě napadala jen ta jediná věta, kterou jsem znal z Marshallovy knihy Plná slávy, kde jistý pastor odpovídá lehkým ženštinám na jejich výzvy zpravidla vlídně: Dnes ne, mé dítě.

Od těch dob jsem se Casinu vyhýbal na sto honů. V Redutě mě nikdy nic tak nepříjemného nepotkalo. Pravda, dvakrát se mě pokoušely získat pro své veselé záměry manželky mých blízkých známých, ale nebylo mi zatěžko jim odolat, protože ani jedna nebyla můj typ. Zato ta černovlasá dívka, která sedávala se starším pánem (tatínkem?) ve druhém boxu vlevo! Kdykoliv jsem hrál, zpíval nebo konferoval, snažil jsem se ji mít nenápadně na zřeteli, a tak mi po čase neušlo, že starší pán určitě nebude jejím tatínkem. Byl to sympatický dobrák, který jednou, snad proto, aby udělal dívce radost, mě pozval do boxu na drink a na kousek řeči. Byl režisérem, jmenoval se Hašler a nevím už jak, ale nějak byl spřízněn s Karlem Hašlerem. Od té doby jsem tu dívku pojmenoval. Říkal jsem jí Hašlerka, ale jen v duchu. Nahlas jsem se neopovážil. A Hašlerka mi uvízla v hlavě a já se jí nemohl zbavit. V životě jsem byl ovšem vždycky realista, a tak jsem si nedělal žádné naděje. Jednou jsem to ale nevydržel a svěřil jsem se v ateliéru kamarádovi a důvěrníkovi Otovi. Ten měl pro mou věc porozumění a plně mi potvrdil bláznivou domněnku, že to děvče na mne vrhá z boxu č. 2 zvláštní pohledy.

Dneska už přesně vím, co takové pohledy znamenají. Byly to vlastně signály. Telegramy. Byly to telegramy, jaké by nejspíš každá slušnější pošta odmítla přijmout. A tak Hašlerka vnesla do mého života ten podivný neklid, který už jsem předtím poznal díky několika jiným dívkám. Žádná z nich však to nedovedla provést s takovou naléhavostí jako Hašlerka. Žádná dosud nepracovala s tak agresivní metodou. Byla to Metoda Vlhkého Pohledu - metoda, na jakou musí být mimořádné nadání, která však nikdy neselže.

Já byl vlastně jediný případ, kdy to málem selhalo, nebýt kamaráda Oty, který jednou navrhl, že bych mohl jít s ním a se zmíněnou Hašlerkou do kina na nějaký úspěšný film, že už je to s ní prý domluveno. Ty dva dny, co mě dělily od představení, nestály za nic, a to jsem ještě netušil, že kamarád Ota se nakonec nedostaví a že i to už je domluveno.

A tak jsem toho dne seděl s Hašlerkou, která se ve skutečnosti jmenovala Inka, v lóži kina Blaník, a zatímco na plátně běžel film, jehož jméno mi neutkvělo, přemejšlel jsem usilovně, jak je možné, že já, který nemám ani atletickou postavu, společensky jsem značně nejistý, moje pleť nebyla bez vady, o kráse se mluvit rovněž nedalo, jak to tedy přijde, že smím sedět vedle nejkrásnější dívky světa? Co se stane, až se rozsvítí. Třeba si lidé na mě začnou ukazovat jako na opovážlivce, který se chce zmocnit bytosti, na jakou nemá nárok.

Děvčeti mezitím došlo, že se bude muset ujmout iniciativy samo. Cítil jsem, že se ke mně tiskne, a uvědomoval jsem si, že je to její počínání zbytečné, protože místa kolem bylo dost. Musel jsem tomu tedy přisoudit jiný význam. Kdyby to byla kterákoliv jiná, pravděpodobně bych věc opětoval, ale v tomhle snovém případě něco takového nepřipadalo v úvahu. Hašlerka pak udělala gesto, které rozhodlo: vzala mou dlaň do svých rukou a položila si ji na ňadro. A bylo to. To nemohl být omyl, už jsem nebyl na pochybách a z kina jsme vycházeli jako dva zamilovaní, s propletenýma rukama i myšlenkama. Pak jsme se vídali denně. Chodila za mnou do ateliéru a koukala se mi přes rameno, jak maluju, a taky chodila k nám domů. Moji rodiče, kteří ji naneštěstí jednou zahlídli v Redutě, objímanou starým panem Hašlerem, nebyli naší láskou moc nadšeni, ale nutno uznat, že mi dávali svůj negativní názor najevo jen velmi decentně. Pan Hašler chodil zpočátku do Reduty dál a nejspíš o ničem nevěděl. Byl vlastně jediným stínem na našem štěstí. Byl vždycky ke mně vlídný a měl jsem ho rád - a teď najednou tohle. Zakrátko ale přišla první rána.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzpomínání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.