henning

mankell

bílá lvice

KRIMI román HOST

Brno 2014

Henning Mankell

Den vita lejoninnan

Copyright © Henning Mankell, 1993

Published by agreement with Leopard Förlag, Stockholm and Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen

Translation © Helena Stiessová, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-229-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-230-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-231-3 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-232-0 (Formát MobiPocket)

Obsah

prolog // jižní afrika, 1918

žena z ystadu

1

2

3

4

5

6

7

muž z transkei

8

9

10

11

12

13

14

ovečky v mlze

15

16

17

18

19

20

21

22

bílá lvice

23

24

25

26

27

28

odpočítávání do prázdnoty

29

30

31

32

33

34

35

doslov

Mým přátelům v Mosambiku

„Dokud budeme v naší zemi měřit význam člověka podle barvy jeho pleti, budeme dál trpět tím, co Sokrates nazývá lží v hloubi naší duše.“

Premiér Jihoafrické republiky Jan Hofmeyr, 1946

„Angurumapo simba, mcheza nani?“

(Kdo má odvahu si hrát, když zařve lev?)

Africké přísloví

prolog // jižní afrika, 1918

V podvečer 21. dubna 1918 se v jedné nenápadné kavárně ve čtvrti Kensington v Johannesburgu sešli tři mladí muži. Nejmladší z nich byl čerstvě devatenáctiletý Werner van der Merwe. Nejstaršímu Henningu Klopperovi bylo dvaadvacet. Třetí mladík se jmenoval Hans du Pleiss a chybělo mu jen několik týdnů do jednadvacátých narozenin. Na schůzce chtěli naplánovat oslavu. Žádného z nich by ani ve snu nenapadlo, že se jejich setkání v kensingtonské kavárně zapíše do historie. Na oslavu narozenin ten podvečer řeč nepřišla. Henning Klopper totiž přišel s návrhem, který měl v budoucnu změnit celou jihoafrickou společnost. Avšak ani on neměl představu, jaký rozsah či důsledky bude jeho nahrubo načrtnutá idea mít.

Mladíci byli každý jiný, měli rozdílné povahové rysy i odlišnou náturu. Ale něco je spojovalo. Něco naprosto zásadního. Byli to boere. Búrové náležející ke starým rodům, které se do Jižní Afriky dostaly s velkou vlnou přistěhovalců z řad nemajetných holandských hugenotů na konci sedmnáctého století. Když zesílil vliv Angličanů a nakonec vyústil v otevřený útisk, vydali se Búrové na dlouhou pouť do vnitrozemí, vstříc nekonečným pláním provincií Transvaal a Oranž. Pro tři mladíky, stejně jako pro ostatní Búry, byla svoboda a nezávislost klíčová, aby si zachovali svůj jazyk a kulturu. Svoboda jim zajišťovala, že nedojde k nežádoucímu splynutí s nenáviděným anglickým obyvatelstvem, a už vůbec ne ke smíšení s původními černošskými kmeny nebo indickou menšinou, která žila především z obchodu v přístavních městech Durban, Port Elizabeth a v Kapském Městě.

Henning Klopper, Werner van der Merwe a Hans du Pleiss byli boere. Nikdy na to nezapomínali, neustále to měli na paměti. A především na to byli hrdí. Už od útlého dětství jim rodiče vštěpovali, že patří k vyvolenému lidu. Zároveň to ovšem byla samozřejmost, o kterou při denních schůzkách v kavárně zavadili v hovoru jen málokdy. Rozuměla se sama sebou, tvořila neviditelný předpoklad jejich přátelství a důvěry, jejich myšlenek a pocitů.

Jelikož všichni pracovali jako úředníci v Jihoafrické železniční společnosti, scházeli se vždy po práci na kávu. Obyčejně si povídali o děvčatech, plánech do budoucnosti, o velké válce, která právě vrcholí v Evropě. Ale tentokrát zůstal Henning Klopper mlčky ponořený do svých myšlenek. Jindy byl ze všech tří nejvýřečnější, a teď ho přátelé zvědavě pozorovali.

„Je ti špatně?“ zeptal se Hans du Pleiss. „Nemáš malárii?“

Henning Klopper zavrtěl nepřítomně hlavou, ale neřekl nic.

Hans du Pleiss pokrčil rameny a obrátil se k Wernerovi.

„Přemýšlí,“ konstatoval Werner. „Dumá nad tím, jak by to ještě letos vytáhl ze čtyř na šest liber měsíčně.“

Jedním z neustále se opakujících témat jejich hovoru byly právě úvahy, jak přimět neochotné nadřízené, aby jim zvýšili hubený plat. Nepochybovali, že z dlouhodobé perspektivy to v železniční společnosti dotáhnou daleko. Všichni tři oplývali zdravým sebevědomím, byli inteligentní a plní energie. Potíž byla v tom, že to podle jejich názoru šlo tak nesnesitelně pomalu.

Henning Klopper se natáhl po svém šálku a polkl doušek kávy. Konečky prstů se přesvědčil, že vysoký bílý límeček je na svém místě. Potom si rukou zvolna přejel po pečlivě sčesaných vlasech s pěšinkou uprostřed.

„Budu vám vyprávět něco, co se událo před čtyřiceti lety,“ promluvil rozvážně.

Werner van der Merwe na něj mhouřil oči zpoza brýlí bez obrouček.

„Na to jsi moc mladý, Henningu,“ řekl. „O dobách před čtyřiceti lety nám budeš mít co povídat teprve za osmnáct let. Teď ještě ne.“

Henning Klopper potřásl hlavou.

„Není to moje vzpomínka. Nejde ani o mě, ani o moji rodinu. Jde o anglického seržanta, který se jmenoval George Stratton.“

Hans du Pleiss se zarazil uprostřed zapalování krátkého doutníku.

„Odkdy ty se zajímáš o Angličany?“ otázal se. „Dobrý Angličan je mrtvý Angličan, ať už je to seržant, politik nebo důlní předák.“

„Taky že je mrtvý,“ odtušil Henning Klopper. „Seržant George Stratton je mrtvý. Buď bez obav. Právě o jeho smrti vám chci vyprávět. Umřel před čtyřiceti lety.“

Hans du Pleiss otevřel ústa k další námitce, ale Werner van der Merwe mu pohotově položil ruku na rameno.

„Počkej,“ řekl. „Nech Henninga mluvit.“

Henning Klopper si dopřál ještě jeden doušek kávy a pečlivě si ubrouskem osušil koutky úst a tenký, světlý knírek.

„Bylo to v dubnu 1878,“ začal. „Když Britové válčili s africkými kmeny, které se vzbouřily.“

„Tu válku prohráli,“ doplnil Hans du Pleiss. „Jenom Angličani můžou prohrát válku s divochy. U Isandlwany a Rorke’s Drift předvedla anglická armáda, k čemu je dobrá. Aby je zmasakrovali křováci.“

„Nech ho mluvit,“ ozval se Werner van der Merwe. „Nepřerušuj pořád.“

„To, co vám budu vyprávět, se stalo někde blízko řeky Buffalo,“ pokračoval Henning Klopper. „Domorodci jí říkají Gongqo. Oddíl Mounted Rifles, kterému Stratton velel, se utábořil a zaujal pozice na otevřené pláni u řeky. Před nimi se táhlo pohoří, jehož jméno si teď nevybavím. A za pohořím čekala tlupa bojovníků kmene Xhosa. Nebylo jich moc a měli chabé zbraně. Strattonovi vojáci se nemuseli nijak vzrušovat. Vyslaní zvědové se vrátili zpátky s ujištěním, že skupina není organizovaná a zdá se, že se chystá na ústup. Kromě toho Stratton a jeho důstojníci očekávali během dne posily nejmíň o síle jednoho batalionu. Jenže najednou se seržantovi něco stalo. Obecně byl známý tím, že nikdy neztrácel klid, ale teď začal chodit od jednoho vojáka k druhému a loučil se s nimi. Ti, kdo ho viděli, to popisovali, jako by ho postihla nějaká horečka. Pak vzal pistoli a prostřelil si hlavu, před očima všech svých vojáků. Bylo mu šestadvacet let. O čtyři roky víc než mně.“

Henning Klopper se odmlčel, jako by konec příběhu zaskočil i jeho samého. Hans du Pleiss vyfoukl kroužek kouře z doutníku a vypadalo to, že čeká na pokračování. Werner van der Merwe luskl prsty na černého číšníka, který právě utíral stůl na druhém konci kavárny.

„To je všechno?“ zeptal se Hans du Pleiss.

„Ano,“ přisvědčil Henning Klopper. „Copak to nestačí?“

„Myslím, že potřebujeme ještě trochu kávy,“ prohlásil Werner van der Merwe.

Černý číšník, který napadal na jednu nohu, s úklonou přijal objednávku a létacími dveřmi zmizel v kuchyni.

„Proč nám tohle vykládáš?“ podivil se Hans du Pleiss. „K čemu ta historka o anglickém seržantovi, který dostane úžeh a zastřelí se?“

Henning Klopper s údivem pozoroval své přátele.

„Vy to nechápete? Vážně to nechápete?“

Jeho překvapení bylo nefalšované, nehrál ho ani nijak nepřikrášlil. Když čirou náhodou objevil článek o smrti seržanta Strattona v jednom časopise v domě svých rodičů, okamžitě cítil, že se ho to týká. V seržantově osudu spatřil částečně ten svůj. Zpočátku ho ta myšlenka ohromila, jak byla nepravděpodobná. Co by mohl mít společného se seržantem britské armády, který se naprosto zjevně pomátl a namířil hlaveň revolveru proti sobě?

Popravdě to nebyl popis Strattonovy smrti, co upoutalo jeho pozornost. Byly to poslední řádky článku. Jeden voják, který byl svědkem té události, po letech vypověděl, že Stratton si během onoho dne pro sebe mumlal pár slov, omílal je pořád dokola, jako by vyslovoval zaklínadlo: Radši spáchám sebevraždu, než bych živý padl do rukou Xhosaů.

Právě tak vnímal Henning Klopper svou vlastní situaci jako Búr v Jižní Africe, kterou čím dál masivněji ovládali Angličané. Jako by si náhle uvědomil, že stojí před Strattonovou volbou.

Podřídit se, pomyslel si. Není nic horšího než muset žít v podmínkách, které si člověk neurčuje sám. Celá moje rodina, můj lid musí žít pod anglickými zákony, v útisku, v opovržení. Naše kultura je ze všech stran vystavená ohrožení a organizovanému pošpinění. Angličané nás systematicky zadupávají do země. Největší nebezpečí poroby však spočívá v tom, když se z ní stane zvyk, rezignace pronikne do krve jako ochromující jed tak nenápadně, že si toho člověk ani nevšimne. Tehdy je porobení dokonáno. Poslední pevnost padla, vědomí se zatmělo a pomalu odumírá.

Svým dvěma přátelům se dosud s těmi úvahami nesvěřil. Ale všiml si, jak v rozhovorech o příkořích, která na nich spáchali Angličané, čím dál častěji sklouzávají k hořkým a ironickým komentářům. Zášť, jež kdysi vyburcovala jeho otce, aby šel do války proti Britům, zášť, která by měla být přirozená, jim chyběla.

Vyděsilo ho to. Kdo se v budoucnu postaví Angličanům na odpor, když ne jeho vlastní generace? Kdo bude hájit práva Búrů, když ne on? Nebo Hans du Pleiss nebo Werner van der Merwe?

Příběh seržanta Strattona mu ozřejmil něco, co už beztak věděl. Ale teď jako by už svému poznání nedokázal dál unikat.

Radši spáchám sebevraždu, než bych se podřídil. Ale protože chci žít, musí zaniknout zdroj útlaku.

Tak jednoduché, a přece těžké byly dvě jasně dané alternativy.

Neuměl vysvětlit, proč si pro vyprávění o seržantu Strattonovi zvolil právě tento den. Najednou prostě cítil, že nedokáže dál čekat. Nadešel čas, už nemůžou při odpolední kávě v jejich oblíbené kavárničce jen snít o budoucnosti nebo plánovat oslavy narozenin. Existuje něco důležitějšího, co je předpokladem pro budoucnost jako takovou. Angličané, kterým se Jižní Afrika znelíbila, se mohli vrátit zpátky domů nebo se přesunout na další místo zdánlivě nekonečného britského impéria. Ale pro Henninga Kloppera, stejně jako pro ostatní Búry, neexistovalo vedle Jižní Afriky nic. Už to bude dvě stě padesát let, co za sebou spálili mosty, zbavili se náboženského útisku a objevili cíp Afriky jako ztracený ráj. Utrpení jim vnuklo pocit, že jsou vyvolený národ. Jejich budoucnost je právě tady, na jižní špičce afrického kontinentu. Buď to, nebo porobení, které obnáší pozvolnou a nezadržitelnou zkázu.

Starý číšník se přibelhal s táckem. Rozechvělýma rukama posbíral použité šálky a naservíroval čistý porcelán a konvici s kávou. Henning Klopper si zapálil doutník a podíval se po svých přátelích.

„Copak to nechápete?“ zopakoval. „Nechápete, že stojíme před stejnou volbou jako seržant Stratton?“

Werner van der Merwe si sundal brýle a čistil si je kapesníkem.

„Potřebuju na tebe dobře vidět, Henningu Kloppere,“ řekl. „Musím se ujistit, že jsi to opravdu ty.“

Henning Klopper se rozlítil. Jak to, že nechápou, co se jim tu pokouší sdělit? Vážně je se svými názory naprosto osamocený?

„Vy nevidíte, co se okolo nás děje?“ zahřímal. „Jestliže nebudeme hájit naše právo zůstat Búry, kdo to za nás udělá? To chcete čekat, až bude celý národ tak oslabený a pošlapaný, že nám nezbude nic jiného než udělat to samé co George Stratton?“

Werner van der Merwe pomalu zavrtěl hlavou. V jeho odpovědi Henning Klopper zachytil omluvný podtón.

„Velkou válku jsme prohráli,“ řekl. „Je nás málo a dovolili jsme Angličanům, aby se tu přemnožili, přestože země kdysi patřila nám. Musíme se s nimi naučit žít v určité symbióze. Jiná možnost není. Je nás málo a víc nás už nebude. I kdyby naše ženy nedělaly nic jiného, než rodily jedno dítě za druhým.“

„Tady nejde o to, kolik nás je,“ odtušil podrážděně Henning Klopper. „Tady jde o víru. O zodpovědnost.“

„Nejen o ně,“ namítl Werner van der Merwe. „Už chápu, co se nám tím příběhem snažíš říct. A máš podle mě naprostou pravdu. Rozhodně si potřebujeme připomínat, kdo jsme, já tedy určitě. Ale jsi snílek, Henningu Kloppere. Realita vypadá jinak. Na tom nic nezmění ani tvůj mrtvý seržant.“

Hans du Pleiss pokuřoval celou dobu svůj doutníček a pozorně poslouchal. Teď odložil nedopalek do popelníku a zadíval se na svého přítele.

„Ty máš něco za lubem,“ konstatoval. „Co bychom podle tebe měli udělat? To samé co komunisté v Rusku? Vzít zbraně a jako partyzáni se vydat do Dračích hor? Navíc zapomínáš, že v téhle zemi se nepřemnožili jenom Angličani. Největší hrozba, která ohrožuje náš způsob života, přichází od domorodců, od černochů.“

„Ti se nikdy na nic nezmůžou,“ zamítl to Henning Klopper. „Jsou nám natolik podřízení, že budou vždycky dělat, co jim poručíme, a myslet tak, jak jim řekneme. Budoucnost spočívá v boji mezi námi a Angličany. Tak to je.“

Hans du Pleiss dopil kávu a zavolal na starého číšníka, který nehybně čekal u dveří do kuchyně. Byli v kavárně sami, až na nějaké postarší muže, ponořené do vleklé šachové partie.

„Neodpověděl jsi mi na otázku,“ připomněl Hans du Pleiss. „Něco tě napadlo?“

„Henning Klopper má spoustu dobrých nápadů,“ ozval se Werner van der Merwe. „Buď se to týká toho, jak zlepšit organizaci v depech železniční společnosti, nebo jak se dvořit krásným dámám.“

„Možná,“ odpověděl Henning Klopper s úsměvem. Konečně měl pocit, že ho přátelé začali vnímat. Přestože jeho úvahy byly zatím neuspořádané a neměly jasné kontury, cítil potřebu podělit se o to, co mu tak dlouho leží v hlavě.

Starý číšník přišel ke stolu.

„Tři skleničky portského,“ poručil Hans du Pleiss. „Příčí se mi pít něco, po čem tak blázní Angličani, ale na druhou stranu je to víno z Portugalska.“

„Angláni vlastní řadu významných portugalských vinic,“ namítl Werner van der Merwe. „Oni jsou prostě všude. Nesnáším je, k čertu s nimi.“

Číšník začal sklízet nádobí ze stolu. Když Werner van der Merwe mluvil o Angličanech, zavadil přitom o stůl, který se zakymácel. Konvička s mlékem se převrhla a tekutina vystříkla Wernerovi na košili.

Kolem stolu se rozhostilo ticho. Werner van der Merwe se podíval na číšníka. Nato mrštně vstal, chytil starého muže za ucho a nevybíravě s ním zatřásl.

„Tys mi pobryndal košili,“ láteřil.

Vzápětí číšníkovi uštědřil políček. Rána byla tak silná, až se stařec zapotácel. Ale neřekl ani slovo a chvátal do kuchyně pro portské.

Werner van der Merwe se posadil a utřel si skvrny kapesníkem.

„Afrika by mohla být ráj na zemi,“ prohlásil. „Nebýt Angličanů. A kdyby domorodců nebylo víc, než kolik je nezbytně nutné.“

„Proměníme Jižní Afriku v ráj,“ navázal Henning Klopper. „Zaujmeme přední pozice v železniční společnosti. A zároveň se z nás stanou významní a prvořadí Búrové. Budeme naší generaci připomínat, co se od nás očekává. Musíme očistit a znovu nastolit naši čest. Angličané musí poznat, že jsme se jim nikdy nepodrobili. Nejsme jako George Stratton, my z boje neutíkáme.“

Přerušil svůj projev, když jim číšník na stůl postavil tři skleničky a zpola plnou láhev portského.

„Ještě ses neomluvil, kaffire,“ řekl Werner van der Merwe.

„Omlouvám se za svou nešikovnost,“ odpověděl číšník anglicky.

„V budoucnu se naučíš mluvit afrikánsky,“ pokračoval Werner van der Merwe. „Každého kaffira, který promluví anglicky, postavíme před vojenský soud a zastřelíme jako psa. Teď běž. Vypadni!“

„Ať nás na to víno pozve,“ navrhl Hans du Pleiss. „Zašpinil ti košili, je jedině správné, že víno zaplatí z vlastní výplaty.“

Werner van der Merwe přikývl.

„Rozuměls, kaffire?“ řekl číšníkovi.

„Samozřejmě víno zaplatím,“ odpověděl číšník.

„S radostí,“ doplnil Werner van der Merwe.

„Bude mi potěšením víno zaplatit,“ řekl číšník.

Když osaměli, pokračoval Henning Klopper tam, kde se prve odmlčel. Příhoda s číšníkem už byla zapomenuta.

„Napadlo mě, že bychom založili spolek,“ řekl. „Nebo možná klub. Samozřejmě jen pro Búry. A v něm bychom diskutovali, učili se o vlastní historii. Byl by to klub, kde by nesměla zaznít angličtina, jen náš vlastní jazyk. Zpívaly by se naše písně, četli bychom naše národní spisovatele a jedli naše tradiční jídla. Když začneme tady, v Johannesburgu, třeba se to rozšíří dál. Pretoria, Bloemfontein, King William’s Town, Pietermaritzburg, Kapské Město, všude. Potřebujeme probuzenecké hnutí. Upomínku na to, že Búrové se nikdy nenechají zotročit, nikdy nedovolí, aby padla jejich duše, i když tělo zahyne. Myslím si, že spousta lidí čeká právě na tohle.“

Pozvedli skleničky.

„To je výtečný nápad,“ řekl Hans du Pleiss. „Ale stejně doufám, že nám občas zbude chvíle na krásné ženy.“

„Samozřejmě,“ odtušil Henning Klopper. „Všechno bude jako doteď. Jen k tomu přidáme něco, co jsme zatím potlačovali. A to dodá našemu životu naprosto nový obsah.“

Henning slyšel, jak slavnostně znějí jeho slova, možná až přepjatě. Ale právě v tuhle chvíli mu to připadalo vhodné. Za těmi slovy se skrývaly velké ideje, zásadní pro budoucnost celého národa Búrů. Tak proč si nedopřát trochu patosu?

„Chceš mít ve spolku i ženy?“ zeptal se opatrně Werner van der Merwe.

Henning Klopper zavrtěl hlavou.

„Tohle je mužská záležitost,“ řekl. „Naše manželky nebudou běhat po schůzích. To k našim tradicím nikdy nepatřilo.“

Připili si. Henning Klopper si najednou uvědomil, že jeho dva přátelé už se začali chovat, jako by nápad s opětovným získáním toho, o co Búrové přišli před šestnácti lety ve válce, byl vlastně z jejich hlavy. Ale nijak ho to nepopudilo. Naopak, ulevilo se mu. Tak přece se nemýlil.

„Název,“ ozval se Hans du Pleiss. „Stanovy, pravidla výběru členů, formy schůzí. Předpokládám, že už to máš všechno vymyšlené.“

„Na to je moc brzy,“ prohlásil Henning Klopper. „Musíme to důkladně promyslet. Právě teď, kdy je nutné co nejdřív osvobodit sebevědomí Búrů, musíme být zároveň trpěliví. Pokud budeme postupovat příliš rychle, riskujeme nezdar. A to nesmíme dopustit. Společenství mladých Búrů bude Angličanům trnem v oku. Udělají všechno pro to, aby nás zastavili, vyprovokovali, zastrašili. Musíme se dobře vyzbrojit. Pojďme se raději usnést, že rozhodnutí padne do tří měsíců. Během té doby můžeme dál diskutovat. Scházíme se tu přece denně. Můžeme přizvat další přátele a vyslechnout si, co si o tom myslí oni. Ale především musíme vnímat, co se odehrává v nás samých. Jsme připraveni něco pro svůj lid obětovat?“

Henning Klopper se odmlčel. Pohledem klouzal střídavě po tvářích svých přátel.

„Už je docela pozdě,“ řekl. „Mám hlad a chci se jít domů navečeřet. Ale zítra budeme v rozhovoru pokračovat.“

Hans du Pleiss rozlil zbytek vína z láhve do tří skleniček. Poté vstal.

„Připijme si na seržanta George Strattona,“ vyzval své společníky. „Pojďme dokázat, jak nezlomná je síla Búrů, a připijme si na mrtvého Angličana.“

Všichni si stoupli a pozvedli skleničky.

Ve stínu u kuchyňských dveří stál starý Afričan a mladíky pozoroval. V hlavě mu bušila tíživá bolest z prožitého příkoří. Věděl ale, že pomine. Nebo se alespoň ponoří do zapomnění, které tiší všechen smutek. Druhý den třem mladým mužům opět naservíruje kávu.

O měsíc a něco později, 5. června 1918, založil Henning Klopper společně s Hansem du Pleissem, Wernerem van der Merwem a několika dalšími přáteli spolek, který nazvali Mladá Jižní Afrika.

Během několika let se počet členů nebývale rozrostl a Henning Klopper přišel s návrhem, aby se společenství přejmenovalo na Broederbond, Bratrstvo. Od té doby bylo členství umožněno i mužům nad pětadvacet let. Ženám byl naopak vstup do spolku navždy zapovězen.

Ale nejdůležitější změna se udála v zasedací místnosti hotelu Carlton v Johannesburgu 26. srpna 1921 v pozdních večerních hodinách. Tehdy padlo rozhodnutí, že se z Bratrstva stane tajné společenství s iniciačními rituály a jeho členové budou vázáni bezvýhradnou loajalitou vůči hlavnímu cíli společenství: hájit práva vyvoleného národa Búrů v Jižní Africe, která je jejich domovinou a které budou jednoho dne neomezeně vládnout. Bratrstvo se mělo obestřít tichem, jeho členové budou nikým nepozorováni pracovat na svěřeném úkolu.

Během třiceti let získalo Bratrstvo prakticky absolutní vliv na veškeré nejdůležitější oblasti jihoafrické společnosti. Nikdo se nemohl stát prezidentem země, jestliže nebyl členem Bratrstva nebo neměl jeho požehnání. Nikdo se nemohl stát ministrem vlády nebo získat významnou společenskou funkci, pokud za jmenováním či pověřením nestálo Bratrstvo. Kněží, soudci, profesoři, majitelé novin, podnikatelé, všichni vlivní a mocní muži přináleželi k Bratrstvu, všichni mu přísahali věrnost a složili slib mlčenlivosti týkající se velkého úkolu chránit vyvolený lid.

Bez tohoto společenství by se nikdy neprosadily zákony apartheidu, které byly přijaty v roce 1948. Ale prezident Jan Smuts, podpořený stranou United Party, nezaváhal. S podporou Bratrstva se mohl rozdíl mezi takzvanými nižšími rasami a bílou vyšší vrstvou podřídit agresivnímu systému zákonů a nařízení, které měly jednou provždy zajistit, že se Jižní Afrika bude měnit podle představ Búrů. Existuje pouze jeden vyvolený národ. Od toho faktu se odvíjí všechno ostatní.

V roce 1968 oslavilo Bratrstvo v utajení padesát let od svého založení. Henning Klopper jako poslední žijící zakladatel zakončil svůj projev těmito slovy: Uvědomujeme si vůbec hluboko v našich myslích, jaká nesmírná síla se dnes večer mezi těmito čtyřmi zdmi shromáždila? Ukažte mi organizaci, která má v Africe větší vliv. Ukažte mi organizaci, která má větší vliv na celém světě!

Ke konci sedmdesátých let se vliv Bratrstva na politiku Jižní Afriky dramaticky snížil. Anatomie apartheidu, která stavěla na systematickém útlaku černochů a všech ostatních obyvatel tmavé pleti, pomalu vlivem vlastní neudržitelnosti odumírala. Bílí liberálové už nechtěli nebo nedokázali dál pasivně přihlížet blížící se katastrofě.

Ale především se vzepřelo utlačované většinové obyvatelstvo. Nesnesitelný tlak apartheidu překročil nejzazší meze. Odpor vůči němu rostl každým dnem a okamžik střetu se blížil.

V tu chvíli už se nicméně mezi Búry sbíraly jiné síly, které se soustředily na budoucnost.

Vyvolený národ se nikdy nepodrobí. Raději zemřít než zasednout ke stolu a sdílet jídlo s Afričanem nebo jiným barevným, tak zněl základní předpoklad. Fanatické poselství nezmizelo spolu se slábnoucím vlivem Bratrstva.

V roce 1990 byl z ostrova Robben propuštěn Nelson Mandela. Strávil tam jako politický vězeň bezmála třicet let.

Zatímco celý svět jásal, mnoho Búrů považovalo Mandelovo propuštění za nenápadné a v tichosti podepsané vyhlášení války. Prezident de Klerk se stal nenáviděným zrádcem.

Tou dobou se v nejvyšším utajení sešlo několik mužů, kteří se rozhodli vzít zodpovědnost za budoucí generace Búrů do vlastních rukou. Byli to nemilosrdní lidé. Ale považovali to za úkol svěřený od Boha. Nikdy se nepodrobí. A nikdy se nesníží k tomu, co udělal George Stratton.

Byli připraveni použít jakýchkoliv prostředků, aby ochránili svá práva, která považovali za svatá.

Sešli se ve vší tajnosti a učinili zásadní rozhodnutí. Rozpoutají občanskou válku, která může skončit jen jediným způsobem. Zničujícím krveprolitím.

V témže roce Henning Klopper zemřel. Bylo mu devadesát čtyři let. Na sklonku života se jeho vědomí často ve snech prolínalo se seržantem Strattonem. A pokaždé, když si ve spánku přiložil pistoli k hlavě, vzbudil se v temné ložnici zbrocený potem. Přestože byl starý a už ho nezajímalo, co se kolem něj děje, docházelo mu, že Jižní Afriku čekají nové časy. A na ty už si nikdy nezvykne. Ležel bdělý ve tmě a představoval si, jak asi bude vypadat budoucnost. Ale tma kolem byla neprostupná a on občas cítil, jak se v něm vzmáhá obrovský neklid. Viděl sám sebe jako ve vzdáleném snu, seděl v kensingtonské kavárničce s Hansem du Pleissem a Wernerem van der Merwem a slyšel svůj vlastní hlas, jak mluví o zodpovědnosti za budoucnost Búrů, která leží na jejich bedrech.

I dnes, pomyslel si, sedí někde mladí muži, mladí boere, a u kávy diskutují o tom, jak ovládnout a ubránit budoucnost. Vyvolený národ nikdy neskloní hlavu, nikdy se nepoddá.

Navzdory neklidu, který se ho v temné ložnici někdy zmocňoval, zemřel Henning Klopper v hlubokém přesvědčení, že jeho následovníci se nikdy neuchýlí k tomu, co udělal seržant George Stratton onoho dne v dubnu 1878 u řečiště v Gongqu.

Búrové se nikdy nepodrobí.

žena z ystadu

1

Realitní makléřka Louisa Åkerblomová vyšla ze spořitelny ve Skurupu krátce po třetí hodině odpoledne. Byl pátek čtyřiadvacátého dubna. Zastavila se venku na chodníku, nasála do plic čerstvý vzduch a zároveň přemýšlela, co teď udělá. Nejradši by pro dnešek s prací skončila a jela rovnou domů do Ystadu. Jenže na druhou stranu slíbila nějaké vdově, která volala dopoledne, že se u ní zastaví a podívá se na dům, který chce žena prodat. V duchu počítala, kolik jí to zabere času. Nejvýš hodinu, rozhodla se. Víc určitě ne. A taky musí koupit chleba. Její manžel Robert obvykle veškeré pečivo napekl doma, ale zrovna tenhle týden to nestihl. Přejela náměstí kosým pohledem a vydala se doleva směrem k pekařství. Když otevírala dveře, zacinkal staromódní zvoneček. Žádní jiní zákazníci tam v tu chvíli nebyli a prodavačka za pultem, která se jmenovala Elsa Personová, si později vybavila, že jí Louisa Åkerblomová připadala dobře naladěná, dokonce se zmínila o tom, jak je úžasné, že konečně přišlo jaro.

Koupila tmavý žitný chleba a ještě žloutkové řezy, chtěla rodinu překvapit zákuskem. Pak se vrátila k budově spořitelny, kde měla zezadu zaparkované auto. Po cestě potkala mladé manžele z Malmö, kterým právě prodala dům. Byli ve spořitelně zařídit všechny náležitosti, převést peníze a podepsat smlouvu o koupi a hypotéce. Prožívala s nimi radost z toho, že získali vlastní bydlení. Zároveň jí to ale dělalo starosti. Zvládnou splácet půjčku i s úroky? Jsou těžké časy, málokdo si může být jistý, že ho zítra nevyhodí z práce. Co když manžel zničehonic skončí jako nezaměstnaný? Každopádně s nimi důkladně prošla jejich finanční situaci. Na rozdíl od mnoha mladých lidí nebyli zatížení nesmyslnými dluhy z kreditních karet. A manželka vypadala jako spořivá hospodyňka. Určitě to zvládnou. Pokud ne, uvidí za čas jejich dům v nabídce nemovitostí na prodej. Možná ho bude prodávat zase ona nebo její manžel Robert. Nebylo neobvyklé, že během několika málo let prodávali jeden a ten samý dům třeba třikrát.

Odemkla auto a vyťukala na telefonu číslo do jejich kanceláře v Ystadu. Ale Robert už odešel domů. Vyslechla si na záznamníku jeho zprávu, že Åkerblomova realitní kancelář má o víkendu zavřeno, nicméně se těší na zákazníky opět v pondělí od osmi hodin ráno.

Nejprve ji překvapilo, že Robert šel domů tak brzo. Pak si ale vzpomněla, že se měl odpoledne sejít s auditorem. Nahrála na záznamník vzkaz: „Ahoj, jenom se zajedu podívat na jeden dům u Krageholmu a pak pojedu do Ystadu, teď je čtvrt na čtyři, do pěti jsem doma,“ a vrátila telefon do držáku v autě. Třeba se Robert ještě po schůzce s auditorem do kanceláře vrátí.

Z vedlejšího sedadla vzala plastové desky a vytáhla z nich mapku, kterou si načrtla podle ženina popisu. Dům stál u odbočky mezi Krageholmem a Vollsjö. Celá cesta jí zabere něco přes hodinu, než tam dojede, prohlédne si nemovitost a pozemek a dorazí domů do Ystadu.

Zvažovala, že to přece jen nechá plavat. Ono to počká, říkala si. Vezmu to do Ystadu podél pobřeží a radši se na chvíli zastavím a pokochám se výhledem na moře. Jeden dům už jsem dneska prodala. To stačí.

Začala si broukat žalm, nastartovala a vyjela ze Skurupu. Ale když měla odbočit na silnici do Trelleborgu, znovu si to rozmyslela. V pondělí ani v úterý si vdovin dům prohlédnout nestihne. Zákaznici by to mohlo odradit a obrátila by se na jinou realitní kancelář. To si nemůžou dovolit. Doba je už tak dost krušná. Konkurence vystrkuje drápky. Nikdo si nemůže dopřát luxus odmítnout zakázku, pokud není vyloženě neprodejná.

Povzdychla si a odbočila na druhou stranu. Pobřeží a moře musejí počkat. Co chvíli zašilhala po mapce. Příští týden si koupí držák, aby nemusela otáčet hlavu pokaždé, když si ověřuje, jestli jede správně. Ale vdovin dům by měla najít celkem snadno, přestože odbočku, kterou jí žena popsala, zatím na svých cestách míjela. Ale jinak znala místní končiny zpaměti. Příští rok oslaví její a Robertova realitní kancelář deset let na trhu.

Až ji to překvapilo. Už deset let. Jak ten čas letí, snad až moc rychle. Během oněch deseti let se jim narodily dvě děti a celou dobu tvrdě dřeli, aby firma prosperovala. Když začínali, bylo to mnohem jednodušší, uvědomovala si. Dnes by se na trhu rozhodně neuchytili. Měla by být spokojená. Bůh byl k ní a její rodině milostivý. Musí si s Robertem znovu promluvit, aby zvýšili příspěvek na Fond ohrožených dětí. Manžel bude určitě váhat, přece jenom má větší starost o peníze než ona. Ale nakonec ho přemluví, jako ostatně skoro vždycky.

Najednou si všimla, že jede špatně, a zabrzdila. V zamyšlení nad rodinou a uplynulými deseti lety odbočku nejspíš přejela. Potichu se pro sebe zasmála, potřásla hlavou a bedlivě se rozhlédla, než se s autem otočila a vydala se nazpátek.

Tady ve Skåne je krásná krajina, pomyslela si. Krásná a otevřená. Ale zároveň tajuplná. Na první pohled se tváří jako plochá rovina, ale vmžiku se dokáže změnit v hluboké údolí, kde se krčí domy a statky jako na opuštěném ostrově. Jezdila tudy, aby obhlédla nějaký nový dům na prodej nebo ho ukázala zájemcům o koupi, a nikdy ji nepřestalo překvapovat, jak je zdejší krajina proměnlivá.

Kousek za Erikslundem sjela ke krajnici a zkontrolovala popis cesty. Tentokrát jede správně. Zabočila doleva a už se těšila na cestu ke Krageholmu, která byla vysloveně půvabná. Silnice se jemně vlnila po kopcích a přes Krageholmský les a vlevo od ní se za listnatými stromy třpytilo jezero. Už tudy jela snad tisíckrát, a přesto se jí ten pohled neomrzel.

Zhruba po sedmi kilometrech se začala dívat po poslední odbočce. Vdova ji popsala jako pěšinu pro traktory, nebyla vysypaná štěrkem, ale byla plně sjízdná. Jakmile Louisa Åkerblomová odbočku zahlédla, přibrzdila a zahnula doprava. Dům se měl objevit po levé straně zhruba o kilometr dál.

Když ujela tři kilometry a cesta najednou končila, musela si přiznat, že zabloudila.

Na okamžik se jí zmocnilo pokušení nechat dům na jindy a jet radši domů. Ale pak tu myšlenku setřásla a vrátila se na hlavní silnici. O nějakých pět set metrů dál na sever znovu zabočila doprava. Jenže ani tady na žádný dům, který by odpovídal popisu, nenarazila. Povzdychla si, otočila vůz nazpátek a řekla si, že se někoho zeptá. Chvíli předtím minula stavení, které se rýsovalo za skupinkou stromů.

Zastavila, vypnula motor a vystoupila z auta. Stromy dýchaly svěží vůní. Vydala se do vršku k domu, byl to typický obílený statek, jakých bylo v kraji plno. Ale zachovalo se jen jedno křídlo. Uprostřed dvora stála studna s černě natřenou pumpou.

Louisa Åkerblomová se váhavě zastavila. Dům působil opuštěným dojmem. Možná bude opravdu nejlepší, když pojede domů a bude doufat, že se vdova neurazí.

Ale zaklepat můžu, pomyslela si. Za to nic nedám.

Na cestě k hlavní budově minula velkou, červeně natřenou stodolu. Nedalo jí to a pootevřenými vraty nakoukla dovnitř.

To, co tam spatřila, ji udivilo. Ve stodole stála dvě auta. Nepovažovala se za kdovíjakého znalce, ale nemohla si nevšimnout, že to jedno je hodně drahý model mercedesu a to druhé zase luxusní BMW.

Takže je přece někdo doma, pomyslela si a pokračovala k obílenému domu.

A navíc ten někdo nemá hluboko do kapsy.

Zaklepala na dveře, ale nic se nedělo. Zaklepala o něco silněji, znovu bez odpovědi. Chtěla nahlédnout do okna vedle dveří, ale závěsy byly zatažené. Zaklepala potřetí a pak dům obešla, aby se podívala, jestli vzadu není ještě jeden vchod.

Za statkem se rozprostíral zpustlý ovocný sad. Jabloně nikdo neprořezal určitě dobrých dvacet, třicet let. Pod hrušní stál zahradní stůl a prohnilé židle. Poblíž zatřepetala křídly straka a odletěla. Žádné dveře tu nebyly a Louisa Åkerblomová se vrátila před dům.

Naposledy zaklepu, řekla si v duchu. Když se nikdo neukáže, jedu domů. A ještě se stihnu zastavit na chvíli u moře, než bude čas vařit večeři.

Zabušila pěstí na dveře.

Znovu jí odpovědělo ticho.

Spíš za sebou ucítila něčí přítomnost, než že by příchozího na dvoře zaslechla. Bleskově se otočila.

Muž stál od ní zhruba pět metrů. Vůbec se nehýbal, jen ji pozoroval. Všimla si, že má na čele jizvu.

Najednou v ní byla malá dušička.

Odkud se tu vzal? Proč ho neslyšela přicházet? Dvůr byl vysypaný štěrkem. Že by se k ní přikradl úmyslně?

Udělala pár kroků směrem k němu a pokusila se o normální tón.

„Promiňte, jestli jsem vás vyrušila. Dělám v realitách, hledám jeden dům a zabloudila jsem. Chtěla jsem se jen zeptat na cestu.“

Muž mlčel.

Možná to není Švéd a vůbec jí nerozumí? Něco na jeho vzhledu ji přimělo k myšlence, že je to cizinec.

Zničehonic věděla, že musí okamžitě odsud. Ten nehybný muž se studenýma očima jí naháněl strach.

„Už vás nebudu zdržovat,“ řekla. „Nezlobte se, že jsem sem tak vlezla.“

Vykročila, ale v půli kroku se zarazila. Nehybný muž najednou ožil. Vytáhl cosi z kapsy bundy. Nejprve to nepoznala. Pak jí došlo, že je to pistole.

Pomalu zbraň zvedl a namířil na její hlavu.

Dobrý Bože, stihla si ještě pomyslet.

Dobrý Bože, pomoz mi. On mě chce zabít.

Dobrý Bože, pomoz mi.

Bylo tři čtvrtě na čtyři odpoledne, čtyřiadvacátého dubna 1992.

2

V pondělí sedmadvacátého dubna ráno vkročil kriminální komisař Kurt Wallander na policejní stanici v Ystadu a doslova zuřil. Nevzpomínal si, kdy ho naposledy něco takhle vytočilo. Vztek ho dokonce poznamenal ve tváři, kde měl náplast a pod ní ránu, jak se ráno řízl při holení.

Kolegům, kteří mu popřáli dobré ráno, odpověděl zabručením. Došel k sobě do kanceláře, práskl za sebou dveřmi, vyvěsil telefon, posadil se a jen tak zíral prázdným pohledem z okna.

Kurtu Wallanderovi bylo čtyřiačtyřicet let. Považoval se za schopného policistu, zarputilého a občas dokonce bystrého. Ale tohle ráno prostě kypěl vzteky a bezmocí. Celou neděli by si nejradši vymazal z hlavy.

Jedním z důvodů byl jeho otec, který žil sám v domě na planině kousek od obce Löderup. Wallanderův vztah k otci byl odjakživa složitý. A s postupujícími lety se to nijak nelepšilo, jelikož komisař si ke svému znechucení uvědomoval, že se otci čím dál víc podobá. Zkusil si představit vlastní stáří a bylo mu z toho nanic. Copak taky musí skončit jako zapšklý a nevypočitatelný dědek? Taky si zničehonic usmyslí nějakou totální pitomost?

V neděli odpoledne za ním jako obvykle jel na návštěvu. Hráli karty a pak si na verandě dali kávu. Jarní sluníčko hřálo. Načež mu otec bez varování sdělil, že se bude ženit. Wallander nejdřív myslel, že se přeslechl.

„Ne,“ odtušil, „nebudu se ženit.“

„Já taky nemluvím o tobě,“ prohlásil otec. „Mluvím o sobě.“

Kurt Wallander si ho nedůvěřivě prohlédl.

„Táhne ti na osmdesátku,“ připomněl mu. „Už se nebudeš ženit.“

„Ještě nejsem mrtvý,“ přerušil ho otec. „Udělám, co budu chtít. Radši se zeptej, koho si vezmu.“

Wallander poslechl.

„Koho?“

„To sis mohl spočítat sám,“ popíchl ho otec. „Měl jsem za to, že policajti jsou placení od toho, aby si dávali věci dohromady.“

„Vždyť se s nikým stejně starým nestýkáš. Pořád jsi zalezlý doma.“

„S někým se stýkám,“ opravil ho otec. „A kdo říká, že si musím vzít stejně starou ženu?“

Wallanderovi se rozsvítilo. Byla tu jen jedna taková osoba: Gertrud Andersonová, padesátiletá uklízečka, která k otci docházela třikrát týdně a kromě úklidu mu ještě prala.

„Ty si chceš vzít Gertrud?“ vyhrkl. „Zeptal ses jí vůbec, jestli tě chce? Je mezi vámi třicet let. A jak si myslíš, že dokážeš žít v jedné domácnosti s dalším člověkem? Tos přece nikdy neuměl. Ani s mámou ti to nešlo.“

„K stáru jsem se docela zklidnil,“ odpověděl otec mírně.

Wallander nevěřil svým uším. Že by se táta na stará kolena oženil? K stáru že se zklidnil? Vždyť je to s ním horší než kdy předtím.

Pohádali se. Celé to skončilo tím, že otec mrštil hrnkem do záhonu s tulipány a zavřel se do přístavku, který používal jako ateliér a tvořil v něm obrazy s neustále se opakujícím motivem: podzimní krajinka v západu slunce, v popředí s tetřevem nebo bez, vše podle vkusu a přání zákazníka.

Wallander vyrazil domů a řítil se naprosto nepřiměřenou rychlostí. Musí ten šílený podnik zarazit. Jak je možné, že Gertrud Andersonová u otce rok pracovala, a přesto nepochopila, že se s ním nedá žít?

Zaparkoval před domem na Mariagatan v centru Ystadu a okamžitě hodlal zatelefonovat sestře Kristině do Stockholmu. Řekne jí, ať přijede do Skåne. S otcem nehne nikdo. Ale Gertrud Andersonová by snad k rozumu přijít mohla.

Jenže sestře nezavolal. Když vyšel po schodech ke svému bytu v nejvyšším patře, spatřil rozražené dveře. O několik minut později mohl jen konstatovat, že mu zloději odnesli novou hi-fi věž, CD-přehrávač, všechny desky, televizi s videopřehrávačem, hodinky a foťák. Dlouho jen ochromeně seděl na židli a dumal, co bude dělat. Nakonec zavolal do práce a nechal se přepojit na kriminálního inspektora Martinssona, o kterém věděl, že má v neděli službu.

Čekal hodnou chvíli, než to Martinsson zvedl. Nejspíš popíjel kávu s kolegy z dopravního, kteří měli pauzu během velké terénní akce, probíhající celý víkend.

„U telefonu Martinsson. Co se děje?“

„Tady Wallander. Bude nejlepší, když sem přijdeš.“

„Kam jako? K tobě do kanceláře? Já jsem myslel, že máš dneska volno.“

„Jsem doma. Přijeď sem.“

Martinssonovi zjevně došlo, že je to důležité. Už se na nic dalšího neptal.

„Tak jo,“ řekl jen. „Hned jsem tam.“

Zbytek neděle padl na technické zajišťování stop v bytě a sepsání zprávy z místa činu. Martinsson patřil mezi mladší kolegy a občas byl trochu zbrklý a ledabylý, ale Wallander s ním přesto rád pracoval, už jen proto, že projevoval nečekaně bystrý úsudek. Když pak Martinsson spolu s policejním technikem odešli, Wallander čistě provizorně opravil dveře.

Podstatnou část noci probděl a vleže si představoval, jak by ty zloděje roztrhal na cucky, kdyby mu přišli pod ruku. A když už neměl sílu dál se trýznit a želet všechny svoje desky, s rostoucí rezignací hloubal nad tím, co si počne s otcem.

Za svítání vstal, uvařil si kávu a našel dokumenty o pojištění domácnosti. Vzal si papíry k jídelnímu stolu a pěnil vzteky nad nesrozumitelným byrokratickým jazykem. Nakonec lejstra mrskl na stůl a šel se oholit. Když se řízl, napadlo ho, jestli se nemá hodit marod a jít si lehnout a strčit hlavu zpátky pod peřinu. Jenže představa, že zůstane v bytě a nebude si moct pustit jedinou desku, byla nesnesitelná.

Teď bylo půl osmé a on seděl u sebe v kanceláři za zavřenými dveřmi. S povzdechem se přinutil vzít na sebe zase roli policisty a vrátil sluchátko do vidlice.

Aparát okamžitě zadrnčel. Volala Ebba z ústředny.

„To vloupání mě mrzí,“ řekla. „Vážně ti vzali všechny desky?“

„Nechali mi pár šelakových gramodesek. Říkal jsem si, že si je dneska večer poslechnu. Pokud někde seženu gramofon na kliku.“

„To je hrůza.“

„Co se dá dělat. Děje se něco?“

„Je tu nějaký pán a nutně s tebou potřebuje mluvit.“

„O čem?“

„Někdo se pohřešuje.“

Wallander věnoval pohled hromadě vyšetřovacích spisů, která se mu vršila na stole.

„Nemůže si to vzít Svedberg?“

„Svedberg je venku na lovu.“

„Cože?“

„Nevím, jak bych to líp nazvala. Pátrá po mladém býčkovi, který utekl z farmy u Marsvinsholmu. Pobíhá někde po E-čtrnáctce a dělá zmatek v dopravě.“

„To snad zvládnou dopraváci, ne? Co je tohle za dělbu práce?“

„Poslal ho tam Björk.“

„Kristepane!“

„Tak já ho pustím dál, jo? Toho pána, co chce nahlásit pohřešovanou osobu.“

Wallander přikývl do sluchátka.

„Sem s ním.“

O několik minut později se ozvalo tak jemné zaklepání na dveře, že si komisař v první chvíli nebyl jistý, jestli opravdu něco zaslechl. Ale když zavolal „dále“, dveře se okamžitě otevřely.

Vždycky měl za to, že první dojem z nového člověka je rozhodující.

Muž, který vstoupil do jeho kanceláře, nebyl ničím pozoruhodný. Wallander odhadl, že mu bude kolem pětatřiceti let. Na sobě měl tmavomodrý oblek, světlé vlasy ostříhané nakrátko a na očích brýle.

Ještě něčeho si Wallander okamžitě všiml.

Muž byl očividně rozrušený. Wallander asi nebyl jediný, kdo měl za sebou bezesnou noc.

Vstal a podal příchozímu ruku.

„Kurt Wallander. Kriminální komisař.“

„Jmenuju se Robert Åkerblom,“ řekl muž. „Moje manželka zmizela.“

Mužova přímočarost Wallandera překvapila.

„Vezmeme to radši od začátku,“ vyzval ho. „Prosím, posaďte se. Křeslo je bohužel porouchané. Levá područka vypadává. Ale nenechte se tím rušit.“

Muž se posadil.

A zničehonic se rozplakal. Srdcervoucí, zoufalý pláč.

Wallander ochromeně stanul za psacím stolem. Pak si řekl, že počká.

Za několik minut se návštěvník v křesle utišil. Otřel si obličej a vysmrkal se.

„Omlouvám se,“ řekl. „Ale Louise se muselo něco stát. Nikdy by takhle z vlastní vůle nezmizela.“

„Nedáte si kávu?“ zeptal se Wallander. „Možná by se našlo i nějaké pečivo.“

„Ne, děkuju,“ odpověděl Robert Åkerblom.

Wallander přikývl a z přihrádky psacího stolu vytáhl poznámkový blok. Používal obyčejné kroužkové sešity, které si za vlastní peníze kupoval v papírnictví. V přehršli všemožných předtištěných formulářů, kterými policejní prezidium zásobovalo celou zemi, se nikdy nezorientoval. Kdysi ho napadlo, že napíše příspěvek do časopisu Švédská policie a navrhne těm, co formuláře připravují, že by k nim mohli dodávat i předem sepsané odpovědi.

„Začneme vašimi osobními údaji,“ vyzval muže.

„Jmenuju se Robert Åkerblom,“ zopakoval návštěvník. „Společně s manželkou Louisou vedu Åkerblomovu realitní kancelář.“

Wallander si zapisoval a kýval hlavou. Věděl, že firma sídlí vedle kina Saga.

„Máme dvě děti,“ pokračoval Robert Åkerblom, „čtyři a sedm roků. Holčičky. Bydlíme v řadovém domku v ulici Åkarvägen 19. Já jsem se tady v Ystadu narodil. Moje žena pochází z Ronneby.“

Odmlčel se a z kapsy saka vytáhl fotografii, kterou položil před Wallandera na stůl. Byla na ní žena všedního vzezření. Usmívala se do objektivu a z fotky bylo zřejmé, že je pořízená v ateliéru. Wallander si ženu prohlížel a napadlo ho, že se svým způsobem k Robertu Åkerblomovi hodí.

„Ta fotka je jenom tři měsíce stará,“ dodal Åkerblom. „Přesně takhle vypadá.“

„A vy říkáte, že zmizela?“ zeptal se Wallander.

„V pátek byla ve spořitelně ve Skurupu a vyřizovala koupi nemovitosti. Pak se měla zajet podívat na dům, který bude na prodej. Já jsem to odpoledne byl u našeho auditora. Ale než jsem jel domů, ještě jsem se stavil v kanceláři. Na záznamníku jsem od ní měl vzkaz, že bude do pěti hodin doma. Řekla, že je čtvrt na čtyři. Od té doby je pryč.“

Wallander svraštil obočí. Dnes je pondělí. Takže už je nezvěstná třetí den. Tři dny, a doma na ni čekají dvě malé děti.

Něco mu říkalo, že tohle není obyčejné zmizení. Věděl, že většina pohřešovaných se dřív nebo později vrátí domů a zmizení se vysvětlí. Lidé často prostě zapomenou říct, že cestují na pár dní pryč. Zároveň ale věděl, že jen relativně málo žen opustí svoje děti. Tohle bylo na pováženou.

Udělal si do bloku pár poznámek.

„Máte ještě na záznamníku její vzkaz?“ zeptal se.

„Ano. Ale nenapadlo mě vzít tu kazetu s sebou.“

„To my už si zařídíme,“ řekl Wallander. „Vyplynulo z toho vzkazu, odkud volá?“

„Z telefonu v autě.“

Wallander odložil propisku a zadíval se na muže v křesle. Jeho strach působil opravdově a naléhavě.

„Napadá vás nějaké vysvětlení, proč se nevrátila?“

„Ne.“

„Nemohla jet na návštěvu k přátelům?“

„Ne.“

„A co k příbuzným?“

„Ne.“

„Žádná jiná možnost vás nenapadá?“

„Ne.“

„Doufám, že se neurazíte, když vám položím osobní otázku.“

„Nikdy jsme se nehádali, jestli máte na mysli tohle, pane komisaři.“

Wallander přikývl.

„Na to jsem se chtěl zeptat,“ potvrdil.

Vrátil se na začátek.

„Takže říkáte, že zmizela v pátek odpoledne. Ale vy jste čekal tři dny, než jste to přišel oznámit.“

„Neodvážil jsem se,“ odpověděl Robert Åkerblom.

Wallandera to překvapilo.

„Jít na policii by znamenalo totéž jako přiznat si, že se jí stalo něco strašného,“ vysvětlil Robert Åkerblom. „Proto jsem se to bál udělat.“

Wallander mírně pokýval hlavou. Věděl přesně, jak to Åkerblom myslí.

„Určitě už jste po ní pátral,“ konstatoval.

Åkerblom přikývl.

„Co ještě jste udělal?“ pokračoval Wallander a znovu si připravil zápisník.

„Modlil jsem se k Bohu,“ odpověděl Robert Åkerblom prostě.

Wallander si přestal zapisovat.

„Vy jste se modlil?“

„Moje rodina patří k metodistům. Včera jsme se s celým sborem a pastorem Turesonem za Louisu modlili, aby se jí nestalo nic zlého.“

Wallander cítil, jak se mu sevřel žaludek. Před mužem v křesle ale nedal svoje obavy najevo.

Matka dvou dětí a členka svobodné církve, pomyslel si. Taková žena nezmizí jen tak sama od sebe. Pokud ji nepostihlo akutní pomatení smyslů. Nebo krize víry. Matka dvou dětí se sotva sebere a půjde se do lesa zabít. Stává se to, ale opravdu jenom výjimečně.

Věděl, co to znamená.

Buď došlo k nehodě. Nebo se Louisa Åkerblomová stala obětí zločinu.

„Samozřejmě vás asi napadlo, že mohla mít nehodu,“ řekl.

„Obvolal jsem všechny nemocnice ve Skåne,“ potvrdil Robert Åkerblom. „Nikde není hospitalizovaná. Navíc by se mi nemocnice měla ozvat, pokud by ji přijali. Louisa u sebe vždycky nosí občanský průkaz.“

„Jaké má auto?“

„Má Toyotu Corollu. Z roku 1990. Tmavě modrou. Poznávací značka je MHL 449.“

Wallander si to zapsal.

Pak se vrátil znovu na začátek. Systematicky prošel každý detail toho, co Robert věděl o Louisině činnosti onoho pátečního odpoledne. Prohlédli si spolu mapy a Wallanderovi se to vůbec nelíbilo.

Pro boha živého, jenom ať nemáme na krku zavražděnou ženskou, pomyslel si. Cokoliv, jen tohle ne.

Ve tři čtvrtě na jedenáct odložil propisku.

„Není důvod si myslet, že by se Louisa Åkerblomová neměla najít,“ řekl a doufal, že nejsou slyšet jeho pochyby. „Ale vaše oznámení samozřejmě bereme vážně.“

Robert Åkerblom se v křesle sesunul. Wallander se vyděsil, že přijde další záchvat pláče. Bylo mu toho muže sedícího naproti němu nesmírně líto. Nejradši by ho nějak utěšil. Jenže jak to udělat a zároveň nepřiznat, jak moc ho ten případ znepokojil?

Zvedl se.

„Chtěl bych si poslechnout její vzkaz,“ řekl. „Pak zajedu do Skurupu a skočím do té spořitelny. Máte kdyžtak někoho, kdo vám může pomoct s dětmi?“

„Nepotřebuju pomoct,“ odtušil Robert Åkerblom. „Zvládnu to sám. Co se podle vás s Louisou stalo, pane komisaři?“

„Zatím nedělám žádné závěry,“ odpověděl Wallander. „Kromě toho, že bude určitě zase brzo doma.“

Lžu, pomyslel si.

Nemyslím si to. Jen v to doufám.

Jel za Åkerblomovým autem do centra města. Jakmile si poslechne vzkaz na záznamníku a podívá se do jejího psacího stolu, vrátí se na stanici a promluví s Björkem. Přestože existovaly přesné postupy při pátrání po pohřešovaných osobách, Wallander si chtěl okamžitě vyžádat maximální nasazení. Zmizení Louisy Åkerblomové už od samého začátku vypadalo na trestný čin.

Realitní kancelář sídlila v prostorách bývalého konzumu. Wallander si obchod pamatoval z prvních let, kdy přišel do Ystadu jako mladý policista z Malmö. V prostorách bývalého obchodu stály dva stoly a reklamní stojany s fotografiemi a popisem jednotlivých nemovitostí. Na stole obklopeném židlemi ležely desky, do kterých se mohli zahloubat zájemci, kteří se chtěli dozvědět víc o nabízených domech. Na stěně visely jako v generálním štábu dvě mapy vytečkované různobarevnými špendlíky. Vedle kanceláře byla kuchyňka.

Dovnitř vešli vchodem ze dvora. Wallander si přesto všiml rukou psané cedulky s nápisem „Dnes zavřeno“, která byla přilepená páskou směrem do ulice na vchodové dveře.

„Který stůl je váš?“ zeptal se Wallander.

Åkerblom ukázal. Komisař se posadil do židle u druhého stolu. Kromě stolního kalendáře, fotografie holčiček, několika šanonů a stojánku na tužky byl prázdný. Vypadalo to, jako by tam někdo nedávno utíral prach.

„Kdo vám tu uklízí?“ zeptal se.

„Máme uklízečku, která sem dochází třikrát týdně,“ odpověděl Robert Åkerblom. „Ale sami si denně utíráme prach a vynášíme koše.“

Wallander pokýval hlavou. Pak se rozhlédl po místnosti. Jediná odchylka od normálu byl malý křížek, který visel na zdi vedle dveří do kuchyňky.

Pak udělal posunek směrem k telefonnímu záznamníku.

„Hned to bude,“ řekl Robert Åkerblom. „Byla to jediná zpráva, která je tam nahraná z pátku odpoledne.“

První dojem, pomyslel si Wallander. Pozorně poslouchej.

Ahoj, jenom se zajedu podívat na jeden dům u Krageholmu a pak pojedu do Ystadu, teď je čtvrt na čtyři, do pěti jsem doma.

Veselá, řekl si Wallander. Podle hlasu je veselá a plná elánu. Rozhodně není vyděšená nebo ohrožená.

„Přehrajte to znovu,“ požádal. „Ale nejdřív chci slyšet, jaký jste tam dal uvítací vzkaz. Jestli to jde?“

Åkerblom přikývl, přetočil kazetu na začátek a stiskl tlačítko.

Dovolali jste se do Åkerblomovy realitní kanceláře. Právě pracujeme na zakázkách mimo kancelář. Otevřeno bude jako obvykle opět v pondělí od osmi hodin. Po zaznění signálu nám zanechte vzkaz nebo pošlete fax. Děkujeme za zavolání a těšíme se na shledanou.

Wallander zaznamenal, že Åkerblom byl při natáčení zprávy nesvůj. Podle tónu se musel trochu přemáhat.

Pak se vrátili k manželčinu vzkazu. Åkerblom musel kazetu pořád přetáčet tam a zpátky.

Wallander se snažil zachytit nějaký podtext, skrytou zprávu uloženou za slovy. Netušil, co vlastně hledá, ale měl uši našpicované.

Když si kazetu poslechl aspoň desetkrát, naznačil Åkerblomovi, že to stačí.

„Potřebuju si tu pásku vzít s sebou,“ řekl. „Na stanici můžeme zesílit zvuk.“

Robert Åkerblom kazetu vyndal a podal mu ji.

„Potřebuju, abyste pro mě něco udělal, zatímco se podívám do šuplíků v jejím stole,“ řekl Wallander. „Sepište všechno, co ten pátek dělala nebo mohla dělat. S kým se měla setkat a kde. Taky mi napište, kudy podle vás jela. Připište mi k tomu časy. A chci podrobný popis toho, kde najdeme dům, na který se jela podívat.“

„Tak s tím vám nepomůžu,“ řekl Robert Åkerblom.

Wallander se na něj tázavě podíval.

„S tou paní, co chtěla dům prodat, mluvila Louisa,“ ozřejmil Åkerblom. „Podle jejích instrukcí si nakreslila mapku a vzala si ji s sebou. Teprve dneska měla všechny údaje zanést do desek. Kdybysme ten dům vzali do prodeje, jeden z nás by tam zajel znovu a nafotil ho.“

Wallander chvilku přemýšlel.

„Takže jinými slovy, přesnou polohu domu zná jenom Louisa.“

Robert Åkerblom to potvrdil.

„Kdy má ta paní zavolat znovu?“

„Někdy během dneška,“ odpověděl Åkerblom. „Proto chtěla Louisa ten dům vidět už v pátek.“

„Je důležité, abyste tu byl, až bude volat,“ nabádal ho Wallander. „Řekněte, že vaše manželka se na dům byla podívat, ale dnes je bohužel nemocná. Znovu ji požádejte o popis cesty a vemte si na ni kontakt. Jakmile se vám ozve, hned mi zavolejte.“

Robert Åkerblom přikývl na znamení souhlasu. Pak si sedl a dal se do sepisování toho, co po něm Wallander chtěl.

Komisař otevřel jednu po druhé všechny zásuvky psacího stolu. Nenašel nic zvláštního. Žádný šuplík nepůsobil nepřirozeně vyprázdněným dojmem. Nadzvedl zelenou podložku na psaní. Ležel pod ní recept na karbanátky, vytržený z nějakého časopisu. Pak se zadíval na fotografii dvou děvčátek.

Vstal a šel do kuchyně. Jednu stěnu zdobil kalendář a vyšívaná dečka s citátem z bible. Na poličce stála ještě neotevřená plechovka kávy. Vedle ní několik druhů čaje. Otevřel ledničku. Našel v ní krabici mléka a krabičku s margarínem.

Myslel na její hlas a na to, co řekla na záznamník. Byl si jistý, že když mluvila do telefonu, její auto stálo. Měla pevný hlas. Kdyby se při mluvení soustředila na řízení, znělo by to jinak. Když později na stanici záznam zesílili, jeho teorie se potvrdila. Kromě toho byla Louisa Åkerblomová opatrná a dbalá zákona a neriskovala by, že ublíží sobě nebo někomu jinému, kdyby telefonovala za jízdy.

Pokud časové údaje sedí, je právě ve Skurupu, přemýšlel Wallander. Skončila jednání ve spořitelně a chystá se do Krageholmu. Ale nejdřív zavolá manželovi. Je spokojená, že se jednání vydařilo. Navíc je pátek odpoledne a víkend za rohem. A je pěkně. Má veškeré důvody k radosti.

Vrátil se ke stolu a prolistoval její kalendář. Robert Åkerblom mu přinesl papír, na kterém bylo napsáno, co po něm Wallander chtěl.

„Teď mám už jen jednu otázku,“ řekl komisař. „Vlastně to není otázka jako taková, ale je to důležité. Jakou má Louisa povahu?“

Dával si pozor, aby mluvil v přítomném čase, jako by se nic nestalo. Ale v duchu pro něj Louisa Åkerblomová byla někým, kdo už není.

„Všichni ji mají rádi,“ odpověděl Robert Åkerblom prostě. „Je vždycky dobře naladěná, ráda se směje, nebojí se mluvit s lidmi. Vlastně jí dělá potíže živit se obchodem. Jakmile dojde na peníze a složitá vyjednávání, přenechává to mně. Hrozně snadno se dojme. A taky rozčílí. Trápí ji, když vidí, jak někdo trpí.“

„Má nějakou svoji zvláštnost?“ zeptal se Wallander.

„Jakou zvláštnost?“

„Každý máme různé stránky,“ pomohl mu Wallander.

Åkerblom se zamyslel.

„O ničem nevím,“ odpověděl pak.

Wallander vstal, bylo už tři čtvrtě na dvanáct. Chtěl si promluvit s Björkem, než šéf odjede domů na oběd.

„Zavolám vám odpoledne,“ řekl. „Snažte se zůstat pokud možno klidný. A přemýšlejte, jestli jste nezapomněl na něco, co bych měl vědět.“

Vyšel ven dveřmi do dvora.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Robert Åkerblom, když si podávali ruku.

„Pravděpodobně nic,“ ujistil ho Wallander. „Určitě se pro to najde nějaké rozumné vysvětlení.“

Podařilo se mu zastihnout Björka na odchodu. Jako obvykle vypadal uštvaně. Wallander si dokázal představit, že práce policejního velitele není něco, po čem by člověk toužil.

„To je k vzteku s tím vloupáním,“ řekl Björk a nasadil účastný výraz. „Doufám, že se toho nechytí noviny. Nevypadalo by to dobře, kdyby se lidi dočetli, že se zloději vloupali do bytu kriminálního komisaře. Máme nízké procento objasnění. Švédská policie v mezinárodním srovnání těžce zaostává.“

„Co holt naděláme,“ odtušil neurčitě Wallander. „Ale potřeboval bych s tebou pár minut mluvit.“

Stáli na chodbě před Björkovou kanceláří.

„A nepočká to až po obědě,“ upřesnil.

Björk pokýval hlavou a zašli k němu.

Wallander nastínil situaci. Podrobně mu vylíčil setkání s Robertem Åkerblomem.

„Věřící matka od dvou dětí,“ konstatoval Björk, když komisař domluvil. „Od pátku nezvěstná. To nevypadá dobře.“

„Ne,“ přitakal Wallander. „Vůbec to není dobrý.“

Björk ho pozorně sledoval.

„Máš podezření na trestný čin?“

Wallander pokrčil rameny.

„Co já vím,“ řekl. „Ale není to obyčejné zmizení. Tím jsem si jistý. Chtělo by to hned od začátku nasadit víc lidí. Ne jenom postupovat podle obyčejné vyčkávací procedury pro tyhle případy.“

Björk přikývl.

„Souhlasím. Koho k sobě chceš? Nezapomeň, že co je Hanson na neschopence, máme podstav. Zlomil si tu nohu fakt v nevhodnou chvíli.“

„Chci Martinssona a Svedberga,“ odpověděl Wallander. „Našel vlastně Svedberg to tele, co pobíhalo po dálnici?“

„Nakonec ho nějaký sedlák chytil do lasa,“ ozřejmil Björk zachmuřeně. „Svedberg si podvrtnul kotník, jak přitom sletěl do příkopu. Ale je ve službě.“

Wallander se zvedl.

„Já teď zajedu do Skurupu,“ řekl. „Pojďme se sejít v půl páté a řekneme si, co máme. Ale ze všeho nejdřív musíme vyhlásit pátrání po jejím autě.“

Položil Björkovi na stůl papír.

„Toyota Corolla,“ přečetl Björk. „Vezmu si to na starost.“

Wallander vyrazil do Skurupu. Jelikož potřeboval čas na přemýšlení, jel zvolna podél pobřeží.

Zvedl se vítr. Po nebi se hnaly potrhané mraky. Všiml si trajektu z Polska, jak zajíždí do přístavu.

Když dorazil k pláži Mossby, zajel na prázdné parkoviště a zastavil u zavřeného kiosku. Zůstal sedět v autě a vzpomínal na události z minulého roku, kdy právě sem připlul gumový člun se dvěma mrtvými muži. Myslel na Baibu Liepovou, se kterou se pak seznámil při svém pobytu v Rize. Myslel na to, že ji pořád nedokáže pustit z hlavy, přestože se o to snaží.

Uplynul rok, a on na ni pořád myslí.

Ze všeho nejmíň teď potřebuje zavražděnou ženu.

Potřebuje klid.

Přemýšlel o otci, který se bude ženit. Myslel na vykradený byt a všechnu hudbu, o kterou přišel. Jako by ho někdo oloupil o podstatnou část života.

Myslel na svoji dceru Lindu. Chodí teď na lidovou univerzitu ve Stockholmu. Připadalo mu, že s ní ztrácí kontakt.

Bylo toho nějak moc najednou.

Vystoupil z auta, zapnul si bundu a sešel dolů k moři. Foukal studený vítr, bylo mu zima.

V hlavě si procházel výpověď Roberta Åkerbloma. Promýšlel různé teorie. Že by se přece jen našlo nějaké přirozené vysvětlení? Mohla spáchat sebevraždu? Myslel na její hlas na záznamníku. Na ten elán.

Krátce před jednou hodinou nechal pláž za zády a zamířil do Skurupu.

Pořád docházel k jedinému možnému závěru.

Byl si jistý, že Louisa Åkerblomová je mrtvá.

3

Kurt Wallander měl jeden neodbytný sen a tušil, že ho sdílí se spoustou dalších lidí. Snil o tom, že uskuteční bankovní loupež, která ohromí celý svět. V těch představách taky dumal nad tím, kolik peněz na takové normální pobočce mají. Možná míň, než by člověk čekal? Ale pořád víc než dost? Nevěděl, jak by to přesně provedl. Ale často o tom snil.

Mírně se usmál pod vousy. Úsměv ale vzápětí zmizel, jak se ho zmocnilo špatné svědomí.

Byl si jistý, že Louisu Åkerblomovou už nenajdou živou. Neměl pro to důkazy, neměl místo činu, neměl ani oběť. Vůbec nic. Přesto to věděl.

Neustále se mu před očima objevovala fotografie jejích dvou malých dcer.

Jak vysvětlit nevysvětlitelné, přemítal. A jak se Robert Åkerblom bude moct dál modlit ke svému Bohu, když takhle zradil a opustil jeho rodinu?

Procházel se po spořitelně a čekal, až se bankovní úředník, který v pátek asistoval při vyřizování hypotéky, vrátí od zubaře. Když na pobočku před čtvrt hodinou dorazil, mluvil s jejím ředitelem Gustavem Halldénem. Znal ho už z dřívějška. Vysvětlil mu, že potřebuje informace v souvislosti s pohřešovanou osobou. Zároveň Halldéna požádal, ať si to nechá pro sebe.

„Nevíme jistě, jestli se stalo něco vážného,“ ozřejmil.

„Chápu,“ přitakal Halldén. „Máte jenom podezření.“

Wallander přikývl. Přesně tak. Ale kdo vlastně rozhodne, kudy vede hranice mezi domněnkou a tím, co víme?

Kdosi ho oslovil a vytrhl ho z myšlenek.

„Chtěl jste se mnou mluvit,“ řekl zastřený hlas za jeho zády.

Wallander se otočil.

„Pan Moberg?“ ujistil se.

Muž přikývl. Byl až překvapivě mladý, měřeno podle Wallanderovy představy o věku bankovního úředníka. Jeho pozornost však upoutalo něco jiného.

Muž měl silně oteklou tvář.

„Pořád ještě se mi špatně mluví,“ zaskuhral.

Wallander nerozuměl.

„Raději bych počkal,“ huhňal Moberg. „Až přestane účinkovat umrtvení.“

„Zkusíme to hned,“ rozhodl Wallander. „Mám bohužel málo času. Pokud vás to při mluvení moc nebolí.“

Muž zavrtěl hlavou. Zašli do malé zasedací místnosti v zadní části vstupní haly.

„Tady jsme seděli,“ vysvětloval Moberg. „Sedíte na stejném místě jako Louisa Åkerblomová. Halldén říkal, že chcete mluvit o ní. Tak ona zmizela?“

„V současnosti je nezvěstná,“ opravil ho Wallander. „Nejspíš jenom jela k příbuzným a zapomněla to doma oznámit.“

Na Mobergově oteklé tváři viděl, že jeho výklad bere značně skepticky. Pochopitelně, pomyslel si. Pohřešovaný je zkrátka pohřešovaný. Nedá se zmizet jen napůl.

„Co byste potřeboval vědět?“ zeptal se Moberg a nalil si vodu z karafy na stole.

„Co se tu událo v pátek odpoledne,“ objasnil Wallander. „Do nejmenších podrobností. Kolik bylo hodin, co říkala, co dělala. Taky bych chtěl jména těch lidí, co kupovali a prodávali dům, pokud bych s nimi později potřeboval mluvit. Znal jste Louisu Åkerblomovou už předtím?“

„Několikrát jsem s ní spolupracoval,“ potvrdil Moberg. „Dělali jsme spolu všeho všudy čtyři nemovitosti.“

„Povězte mi o tom pátku,“ vyzval ho komisař.

Moberg vytáhl z vnitřní kapsy saka diář.

„Schůzka byla domluvená na čtvrt na tři,“ začal. „Louisa přišla o několik minut dřív. Chvilku jsme mluvili o počasí.“

„Nepřipadala vám rozrušená nebo nervózní?“

Moberg se zamyslel.

„Ne,“ řekl vzápětí. „Spíš naopak, měla dobrou náladu. Dřív mi přišla celkem upjatá a uzavřená. Ale teď v pátek ne.“

Wallander naznačil, ať pokračuje.

„Přišli klienti, mladí manželé Nilsonovi. A prodávající, nějaký správce dědictví v Sövde. Sedli jsme si tady a prošli jsme celou kupní proceduru. Nic zvláštního. Všechny dokumenty byly v pořádku. Zápis do pozemkové knihy, dokumentace ke koupi, smlouva o zástavě, hypoteční smlouva, složenky. Bylo to rychle vyřízené. Pak jsme se rozloučili. Předpokládám, že si všichni popřáli pěkný víkend. Ale už si to nepamatuju.“

„Pospíchala Louisa Åkerblomová?“

Moberg se znovu zamyslel.

„Možná,“ připustil. „Možná že ano. Ale jistý si nejsem. Zato vím něco jiného.“

„Co?“

„Nešla rovnou ke svému autu.“

Moberg ukázal k oknu, kterým bylo vidět na malé parkoviště.

„To jsou parkovací místa určená pro klienty,“ řekl. „Viděl jsem, že tam zaparkovala, když přijela. Ale když odešla, trvalo ještě asi čtvrt hodiny, než s autem odjela. Seděl jsem tu a telefonoval, proto jsem to viděl. Myslím, že nesla v ruce nějaký sáček. A peněženku.“

„A jak ten sáček vypadal?“

Úředník pokrčil rameny. Wallander si všiml, že umrtvení pomalu povoluje.

„Jak může vypadat sáček?“ řečnicky nadhodil Moberg. „Mám dojem, že byl papírový. Igeliťák to nebyl.“

„A pak odjela?“

„Ještě předtím z auta telefonovala.“

Svému muži, doplnil si Wallander. Zatím to sedí.

„Bylo něco po třetí hodině,“ pokračoval Moberg. „V půl čtvrté mě čekala další schůzka, potřeboval jsem se připravit. Ten telefonát mě dost zdržel.“

„Viděl jste ji odjíždět?“

„Ne, to už jsem byl zpátky u sebe.“

„Takže naposledy jste ji viděl, jak z auta telefonuje?“

Moberg přisvědčil.

„Co měla za auto?“

„Ve značkách se moc nevyznám,“ přiznal úředník. „Ale bylo černé. Nebo možná tmavě modré.“

Wallander zaklapl blok.

„Jestli si ještě na něco vzpomenete, hned se mi ozvěte,“ řekl. „Všechno může být důležité.“

Zapsal si jméno a telefon prodávajícího i kupců a šel. Zamířil ven hlavním vchodem a zastavil se na náměstí.

Papírový sáček, pomyslel si. To vypadá na pekařství. Pamatoval si, že v ulici rovnoběžné s železničními kolejemi jedno pekařství je. Přešel náměstí a dal se doleva.

Dívka za pultem byla v obchodě i uplynulý pátek, ale Louisu Åkerblomovou na fotografii nepoznala.

„Je tu ještě jedno pekařství,“ řekla Wallanderovi.

„A kde ho najdu?“

Dívka mu vysvětlila cestu a jemu došlo, že druhé pekařství leží stejně blízko spořitelny jako tohle. Poděkoval a šel. Druhý obchod s pečivem byl nalevo od náměstí. Když vešel dovnitř, starší prodavačka se ho zeptala, co si bude přát. Wallander jí ukázal fotografii a představil se.

„Poznáváte tu ženu?“ zeptal se. „Možná tu nakupovala minulý pátek po třetí hodině odpoledne.“

Prodavačka si došla pro brýle, aby si obrázek prohlédla zblízka.

„Stalo se jí něco?“ vyptávala se zvědavě. „Kdo to je?“

„Jen mi povězte, jestli ji poznáváte,“ odpověděl Wallander přátelsky.

Prodavačka přikývla.

„Pamatuju se na ni,“ potvrdila. „Myslím, že si brala nějaké zákusky. Jo, vím to přesně. Žloutkové řezy. A obyčejný chleba.“

Wallander přemýšlel.

„Kolik těch zákusků bylo?“ zeptal se.

„Čtyři. Vzpomínám si, že jsem jí je chtěla dát do krabičky. Ale ona řekla, že to stačí do sáčku. Vypadalo to, že pospíchá.“

Wallander přikývl.

„Viděla jste, kam jde, když vyšla z pekařství?“

„Ne. Měla jsem tu další zákazníky.“

„Děkuju,“ řekl Wallander. „Moc jste mi pomohla.“

„Co se stalo?“ zajímala se znovu.

„Nic,“ odtušil Wallander. „Běžná rutinní práce.“

Vrátil se ke spořitelně a došel k zadnímu parkovišti, kde Louisa Åkerblomová nechala auto.

Sem, ale ani o kousek dál, napadlo ho. Tady stopa končí. Odtud se vydala na prohlídku domu, o kterém pořád ještě nevíme, kde vlastně je, a ještě předtím zavolala z auta do práce na záznamník. Má dobrou náladu, koupila zákusky a v pět hodin chce být doma.

Podíval se na hodinky. Za tři minuty tři. Přesně tři dny od chvíle, kdy na tomhle parkovišti Louisa stála.

Vrátil se ke svému vozu, který stál před spořitelnou, pustil si jednu z mála kazet, co mu po vloupání zbyly, a zkusil si všechno shrnout. Prostor auta zaplnil hlas Plácida Dominga a Wallander myslel na to, že čtyři zákusky byly míněné pro čtyři členy Åkerblomovy rodiny. Pak přemítal nad tím, jestli se modlí i před dezertem. Přemýšlel, jaké to asi je věřit v Boha.

Zároveň mu to vnuklo nápad. Než se sejdou na stanici k poradě, stihne ještě jeden rozhovor.

Jak to říkal Robert Åkerblom?

Pastor Tureson?

Wallander nastartoval a vyrazil do Ystadu. Najel na dálnici E 14 a držel se těsně nad limitem pro povolenou rychlost. Zavolal Ebbě na ústřednu, ať zjistí číslo na pastora Turesona a vyřídí mu, že se s ním komisař chce neodkladně sejít. Těsně před Ystadem mu Ebba volala zpátky. Pastor je momentálně v kostele metodistické farnosti a rád ho přijme.

„Možná ti neuškodí občas zajít do kostela,“ řekla ještě.

Wallander si vzpomněl na noci, které loni strávil v kostele s Baibou Liepovou. Ale nic neřekl. Teď nemá čas na ni myslet, i kdyby chtěl.

Pastor Tureson byl postarší muž, vysoký a robustní, s bujnou bílou kšticí. Když se zdravili, Wallander ucítil pevný stisk ruky.

Kostel měl prostý interiér. Wallandera se dokonce ani nezmocnil ten tísnivý pocit, který ho obvykle ve svatostánku přepadal. Posadili se každý na jednu židli u oltářního stolu.

„Před několika hodinami jsem Robertovi volal,“ začal pastor. „Chudák, je úplně zničený. Ještě jste ji nenašli?“

„Ne,“ odtušil Wallander.

„Nechápu, co se mohlo stát. Louisa nebyla z lidí, kteří by se vydali napospas nebezpečí.“

„Někdy se tomu člověk nevyhne,“ odtušil Wallander.

„Jak to myslíte?“

„Existují dva druhy nebezpečí. První si zvolíte dobrovolně. Druhé vás zasáhne. To není totéž.“

Pastor Tureson rezignovaně rozhodil rukama. Zdálo se, že má opravdu starost a upřímně s manželem a dcerkami soucítí.

„Povězte mi o ní něco,“ vyzval ho Wallander. „Jaká byla? Znal jste ji dlouho? Jaká byla rodina Åkerblomových?“

Pastor Tureson věnoval komisaři vážný pohled.

„Ptáte se mě, jako by už všechno bylo ztraceno,“ poznamenal.

„To je jenom zlozvyk,“ omlouval se Wallander. „Samozřejmě myslím, abyste mi pověděl, jaká je.“

„Jsem tady ve farnosti už pět let,“ začal Tureson. „Jak asi slyšíte, pocházím z Göteborgu. Åkerblomovi jsou členy farnosti celou tu dobu. Oba pocházejí z metodistických rodin, seznámili se v církevním sboru. A teď vychovávají ve víře svoje dcery. Robert a Louisa jsou dobří lidé. Pracovití, šetrní, velkorysí. Nevím, jak je mám jinak popsat. Je těžké o nich vůbec mluvit odděleně. Její zmizení otřáslo všemi farníky. Včera jsem to cítil, když jsme se za ni modlili.“

Dokonalá rodina. Ani jedna prasklina na fasádě, pomyslel si Wallander. Můžu se zeptat třeba tisícovky lidí a všichni mi povědí to samé. Louisa Åkerblomová je bez poskvrnky. Jediné, co do toho obrázku nezapadá, je její zmizení.

To nesedí. Nic tady nesedí.

„Něco vás napadlo, pane komisaři?“ zeptal se zdvořile pastor.

„Myslím na lidské slabosti,“ řekl Wallander. „Není to jeden ze základních kamenů každého náboženství? Že nám Bůh má pomáhat překonávat naše slabosti?“

„Naprosto správně.“

„Ale mně připadá, jako by Louisa Åkerblomová žádnou slabost neměla. Zdá se, že je tak dokonalá, až je mi to podezřelé. Opravdu existují skrz naskrz dobří lidé?“

„Louise taková je,“ prohlásil pastor Tureson.

„Takže je jako anděl?“

„Ne tak docela,“ upřesnil pastor. „Vzpomínám si, jak jednou na večerním setkání farníků vařila kávu. Opařila se. Slyšel jsem ji, jak nadává.“

Wallander to zkusil znovu od začátku.

„Není možné, že by se nepohodla s manželem?“ zeptal se.

„Rozhodně ne.“

„Neměla jiného muže?“

„Samozřejmě že ne. Doufám, že se na tohle nebudete ptát Roberta.“

„Nemohly ji postihnout pochybnosti nebo nějaká krize víry?“

„To považuju za naprosto vyloučené. Věděl bych o tom.“

„Mohla mít důvod spáchat sebevraždu?“

„Ne.“

„Mohla najednou přijít o rozum?“

„Proč by měla přijít o rozum? Ona je naprosto vyrovnaný člověk.“

„Většina lidí má nějaké tajemství,“ promluvil Wallander po chvíli ticha. „Dovedete si představit, že by Louisa Åkerblomová měla nějaké tajemství, o kterém nikdo neví, dokonce ani její muž?“

Pastor Tureson zavrtěl hlavou.

„Vím, že všichni lidé mívají svá tajemství,“ odvětil. „Obvykle dost temná. Ale jsem přesvědčený, že Louisa netajila nic, co by ji přimělo opustit rodinu a způsobit takovéhle pozdvižení.“

Wallander neměl další otázky.

Není to pravda, pomyslel si znovu. Na tomhle dokonalém obrázku něco nesedí.

Vstal a pastorovi poděkoval.

„Promluvím si s dalšími farníky,“ řekl. „Pokud se Louisa nevrátí.“

„Musí se najít,“ prohlásil pastor. „Jiná možnost neexistuje.“

Hodiny ukazovaly pět minut po čtvrté, když Wallander vyšel z kostela. Mezitím se rozpršelo a foukalo, až se otřásl zimou. Sedl si do auta a uvědomil si, jak je unavený. Jako by nesnesl pomyšlení na to, že dvě malé holčičky zůstaly bez mámy.

V půl páté se shromáždili na stanici v Björkově pracovně. Martinsson byl zabořený do pohovky, Svedberg se opíral o zeď. Jako obvykle se drbal na plešaté hlavě, jako by bezmyšlenkovitě hledal vlasy, které už tam nejsou. Wallander se usadil na židli. Björk se vestoje nakláněl nad stolem a telefonoval. Nakonec zavěsil a dal Ebbě pokyn, že následující půlhodinu je nemá nikdo rušit. S výjimkou Roberta Åkerbloma.

„Co máme?“ nadhodil. „Kde začneme?“

„Nemáme nic,“ odpověděl Wallander.

„Informoval jsem Svedberga a Martinssona,“ pokračoval Björk. „Vyhlásili jsme pátrání po jejím voze. Běžný rutinní postup při pátrání po nezvěstné osobě, které vyhodnotíme jako závažné.“

„Jak vyhodnotíme?“ ozval se Wallander. „Tohle je závažné. Kdyby došlo k nehodě, už bysme to v tuhle chvíli věděli. Jenže takovou zprávu nemáme. Tudíž se jedná o trestný čin. Bohužel jsem přesvědčený, že je mrtvá.“

Martinsson se nadechl k otázce, ale Wallander ho přerušil a jal se popisovat, co se během dne dozvěděl. Potřeboval, aby kolegové pochopili to, co jemu došlo už předtím. Člověk jako Louisa Åkerblomová svou rodinu dobrovolně neopustí.

Někdo nebo něco ji přimělo k tomu, že nepřijela v pět hodin domů, jak to slíbila na záznamníku.

„To vypadá dost bledě,“ konstatoval Björk, když Wallander domluvil.

„Práce v realitce, církev, rodina,“ nadhodil Martinsson. „Třeba toho na ni najednou bylo moc? Koupí zákusky, jede domů, a najednou to prostě otočí a vyrazí místo toho do Kodaně.“

„Musíme najít to auto,“ ozval se Svedberg. „Bez něj nemáme po čem jít.“

„Především musíme najít ten dům, co jela obhlídnout,“ upřesnil Wallander. „Nevolal Robert Åkerblom?“

Nikdo žádný telefonát nepřijal.

„Jestli se opravdu jela podívat na ten dům někde u Krageholmu, měli bysme zkusit sledovat její stopu, dokud ji nenajdeme, nebo dorazit až tam, kde ta stopa končí.“

„Norén s Petersem projížděli silničky kolem Krageholmu,“ řekl Björk. „Ale žádnou toyotu nenašli. Zato objevili ukradený náklaďák.“

Wallander vytáhl z kapsy kazetu z telefonního záznamníku. S určitými obtížemi nakonec sehnali příslušný přehrávač. Skláněli se nad stolem a poslouchali její hlas.

„Tu kazetu je třeba projít,“ podotkl Wallander. „Upřímně řečeno si nedovedu představit, co by na ní technici mohli najít, ale pro všechny případy.“

„Jedno je jistý,“ ozval se Martinsson. „Když ten vzkaz nahrává, nikdo ji neohrožuje ani k ničemu nenutí, není zoufalá, vyděšená ani nešťastná.“

„Takže pak se něco stalo,“ doplnil Wallander. „Mezi třetí a pátou. Někde mezi Skurupem, Krageholmem a Ystadem. Před víc než třemi dny.“

„Co měla na sobě?“ zeptal se Björk.

Wallander si uvědomil, že zapomněl Robertu Åkerblomovi položit jednu ze základních otázek. Přiznal se k tomu.

„Stejně si myslím, že se dá najít nějaké normální vysvětlení,“ promluvil Martinsson zamyšleně. „Je to, jak sám říkáš, Kurte. Ta žena nebyla ten typ, co se jen tak sebere a zmizí. Na druhou stranu k přepadením a vraždám dochází přece jenom zřídka. Já bych řekl, že bysme měli postupovat jako obyčejně. Nedělat z toho hysterii.“

„Já nehysterčím,“ ohradil se Wallander a uvědomil si, jak ho to naštvalo. „Ale mám na to svůj názor. Některé závěry hovoří podle mě samy za sebe.“

Björk už chtěl zasáhnout, když vtom zazvonil telefon.

„Vždyť jsem říkal, ať nás nikdo neruší,“ zabručel Björk.

Wallander hmátl po sluchátku.

„Může to být Åkerblom,“ řekl. „Asi bude nejlepší, když s ním promluvím sám.“

Zvedl sluchátko a ohlásil se.

„Tady Robert Åkerblom. Našli jste Louisu?“

„Ne,“ odpověděl Wallander. „Zatím ne.“

„Volala mi ta vdova,“ vysvětlil Robert Åkerblom. „Nakreslil jsem si mapku. Pojedu tam sám a budu ji hledat.“

Wallander se zamyslel.

„Pojeďte se mnou,“ navrhl pak. „To bude lepší. Hned jsem u vás. Můžete tu mapku okopírovat? Pětkrát bude stačit.“

„Ano,“ řekl Robert Åkerblom.

Wallandera napadlo, že věřící lidé jsou většinou poslušní zákona a oddaní autoritám. Nikdo by neměl právo Roberta Åkerbloma zadržet, pokud by chtěl jít manželku hledat na vlastní pěst.

S třesknutím zavěsil.

„Máme mapu,“ řekl. „Začneme se dvěma auty. Robert Åkerblom chce jet taky. Může být v autě se mnou.“

„Nepovoláme hlídkové vozy?“ podivil se Martinsson.

„To bysme museli jet v koloně,“ připomněl Wallander. „Nejdřív se musíme podívat na mapu a připravit plán. Pak tam pošleme všechno, co máme.“

„Zavolejte mi, až se to někam pohne,“ řekl Björk. „Buď budu tady, nebo doma.“

Wallander klusal chodbou. Měl naspěch. Potřebuje vědět, jestli stopa vede do ztracena. Nebo jestli tam Louisa Åkerblomová někde je.

Mapku, kterou Robert Åkerblom nakreslil podle popisu, položili na kapotu Wallanderova auta. Svedberg předtím utřel plech kapesníkem, aby na něm nezůstaly kapky od odpolední přeháňky.

„Po E čtrnáctce,“ zhodnotil to Svedberg. „Až k odbočce na Katslösu a Kadesjö. Doleva na Knickarp, pak doprava, zase doleva a dívat se po pěšině pro traktory.“

„Ne tak rychle,“ mírnil ho Wallander. „Kdybyste byli ve Skurupu, kudy byste to vzali?“

Nabízely se čtyři možnosti, kudy se dalo jet. Po krátké diskusi se Wallander otočil na Roberta Åkerbloma.

„Co myslíte vy?“ zeptal se.

„Myslím, že by jela po okresce,“ odpověděl bez zaváhání. „Neměla ráda ten fofr na dálnici. Řekl bych, že by jela přes Svaneholm a Broddu.“

„Přestože pospíchala? I když chtěla být do pěti doma?“

„I tak,“ přitakal Robert Åkerblom.

„Jeďte tou cestou,“ řekl komisař Martinssonovi se Svedbergem. „My pojedeme rovnou k tomu domu. Budeme ve spojení, kdyby něco.“

Vyjeli z Ystadu. Wallander pustil kolegy před sebe, měli před sebou delší trasu. Robert Åkerblom nehnutě seděl a zíral před sebe. Wallander ho během jízdy poočku pozoroval. Nervózně si mnul ruce, jako by se nemohl rozhodnout, jestli je má sepnout, nebo ne.

Wallander byl jako na trní. Jenže co vlastně můžou najít?

U odbočky na Kadesjö přibrzdil, pustil před sebe nákladní auto a zároveň si vybavil, jak tou samou cestou jel před dvěma lety, kdy tu na odlehlém statku zavraždili starý manželský pár. Při té myšlence se otřásl a jako už tolikrát si vzpomněl na svého kolegu Rydberga, který před rokem zemřel. Vždycky když se objevil případ, který se vymykal normálu, zkušenosti a rady staršího kolegy bolestně postrádal.

Co se to děje s naší zemí, pomyslel si. Kam se poděli staří dobří lupiči a podvodníčci? Odkud se bere všechno to bezhlavé násilí?

Mapka ležela u řadicí páky.

„Jedeme správně?“ zeptal se, aby prolomil ticho v autě.

„Ano,“ odpověděl Robert Åkerblom s očima upřenýma na silnici. „Za dalším kopcem máme zahnout doleva.“

Vjeli do Krageholmského lesa. Po levé ruce probleskovalo mezi stromy jezero. Wallander zpomalil a začali se dívat po odbočce.

Zahlédl ji Robert Åkerblom. Wallander ji v tu chvíli přejel. Zastavil a zacouval.

„Zůstaňte v autě,“ přikázal. „Jenom se podívám kolem.“

Vjezd na pěšinu byl hodně zarostlý. Wallander si dřepnul a spatřil stopy po pneumatikách. V zátylku cítil Åkerblomův pohled.

Vrátil se k autu a vysílačkou zavolal Martinssona se Svedbergem. Právě dojeli do Skurupu.

„Jsme u odbočky,“ řekl Wallander. „Dejte pozor, až sem zajedete. Jsou tu stopy po kolech, tak je nezničte.“

„Rozumím,“ ohlásil Svedberg. „Vyrážíme.“

Wallander opatrně zabočil na pěšinu a vyhnul se vyjetým stopám.

Dvě auta, pomyslel si. Nebo jedno, které jelo tam a zpátky.

Kodrcali se po podmáčené a neudržované pěšině. K domu to měl být kilometr. Ke svému překvapení Wallander podle mapy zjistil, že dům nese jméno Osamění.

Po třech kilometrech pěšina skončila. Robert Åkerblom užasle zíral do mapy a pak zase na Wallandera.

„Špatná cesta,“ konstatoval Wallander. „Ten dům jsme určitě nepřehlídli. Má být hned u cesty. Musíme se vrátit.“

Když dojeli na hlavní silnici, vydali se zvolna dál. Zhruba po pěti stech metrech uviděli další odbočku. Wallander šel znovu na průzkum. Na rozdíl od prvního místa tady našel hned několikery vyjeté koleje, které se všemožně křižovaly. Tahle cesta vypadala víc používaná a v lepším stavu.

Ale ani tady dům nenašli. Mezi stromy zahlédli nějaký statek, ale jelikož neodpovídal popisu, jeli dál. Po čtyřech kilometrech Wallander zastavil.

„Máte telefonní číslo na vdovu Wallinovou?“ zeptal se. „Začínám ji podezírat, že má dost špatný orientační smysl.“

Robert Åkerblom přikývl a vytáhl z kapsy malý telefonní záznamník. Wallander si všiml, že mezi stránkami leží záložka ve tvaru anděla.

„Zavolejte jí,“ pobídl ho. „Povězte jí, že to nemůžete najít, ať vám znovu zopakuje, kudy se tam jede.“

Ve sluchátku dlouho vyzvánělo, než to vdova Wallinová zvedla.

Skutečně se ukázalo, že si vůbec není jistá, kolik kilometrů je to k odbočce.

„Zeptejte se jí na nějaký jiný orientační bod,“ řekl Wallander. „Musí tam být něco, podle čeho to poznáme. Nebo pro ni budeme muset poslat auto.“

Nechal Roberta Åkerbloma, aby s vdovou mluvil bez zapnutého reproduktoru.

„Dub, do kterého uhodil blesk,“ řekl Robert Åkerblom, když dotelefonoval. „Těsně před tím dubem máme odbočit.“

Znovu jeli po hlavní cestě. Po dvou kilometrech uviděli dub s rozčísnutým kmenem. Před ním vedla odbočka doprava. Wallander zavolal do druhého auta a vysvětlil, kudy mají kolegové jet. Pak potřetí vystoupil z auta a šel se podívat po vyjetých stopách. Ke svému překvapení žádné známky toho, že by tudy nedávno jelo auto, nenašel. Nemuselo to nic znamenat, stopy mohl zahladit déšť. Přesto pocítil letmé zklamání.

Dům stál na svém místě u cesty, kilometr za odbočkou. Zastavili a vystoupili z auta. Nějakou chvíli už pršelo a v poryvech dotíral vítr.

Robert Åkerblom se zničehonic k domu rozběhl a hlasitě vykřikoval manželčino jméno. Wallander zaraženě stál u auta. Událo se to tak rychle, že ho to v podstatě ochromilo. Když Åkerblom zmizel za domem, vyběhl za ním.

Žádné auto, pomyslel si. Ani auto, ani Louisa Åkerblomová.

Jejího manžela spatřil ve chvíli, kdy se chystal prohodit oknem na zadní straně domu rozbitou cihlu. Chytil ho za ruku.

„To nemá cenu,“ řekl.

„Třeba je tam vevnitř,“ volal Robert Åkerblom.

„Říkal jste, že od toho domu neměla klíče,“ uklidňoval ho Wallander. „Položte tu cihlu a půjdeme se podívat po nějakých rozražených dveřích. Ale už teď vám můžu říct, že vaše žena tady není.“

Robert Åkerblom se v tom okamžiku sesunul k zemi.

„Kde je?“ hlesl. „Co se stalo?“

Wallander cítil knedlík v krku. Neměl tušení, co říct.

Vzal Åkerbloma za paži a pomohl mu vstát.

„Nemůžete tady sedět, jinak nastydnete,“ nabádal ho. „Teď to celé obejdeme a porozhlídneme se tu.“

Ale žádné násilím otevřené dveře neobjevili. Nakoukli dovnitř okny bez záclon a viděli prázdné pokoje, nic víc. Ve chvíli, kdy bylo jasné, že tu nic nenajdou, zabočili na dvůr před domem Svedberg a Martinsson.

„Nic,“ oznámil jim Wallander. Zároveň si položil prst na ústa tak, aby to Robert Åkerblom neviděl.

Nechtěl, aby se kolegové začali vyptávat.

Nechtěl vyslovit nahlas, že Louisa Åkerblomová k domu pravděpodobně nikdy nedorazila.

„My taky nic nemáme,“ pronesl Martinsson, aby odvedl řeč. „Ani auto, ani nic dalšího.“

Wallander se podíval na hodinky. Deset minut po šesté. Otočil se k Åkerblomovi a pokusil se o úsměv.

„Myslím, že teď je vás nejvíc potřeba doma u vašich dcer,“ řekl. „Tady Svedberg vás hodí domů. Ale my policajti budeme systematicky pátrat dál. Zkuste to brát pokud možno klidně. Určitě se najde.“

„Je mrtvá,“ řekl Robert Åkerblom tiše. „Je mrtvá a už se nikdy nevrátí.“

Tři policisté stáli mlčky.

„Ne,“ promluvil Wallander nakonec. „Není důvod bát se nejhoršího. Svedberg vás teď odveze domů. Slibuju, že vám pak zavolám.“

Svedberg odjel.

„Teď musíme zapnout naplno,“ prohlásil Wallander rezolutně. Cítil, jak v něm roste nervozita.

Nasedli do auta. Wallander zavolal Björkovi a vyžádal si veškeré volné lidi s vozy. Policisté měli čekat u rozčísnutého dubu. Martinsson mezitím tvořil plán, jak co nejefektivněji a zároveň nejrychleji pročesat všechny cesty v okolí domu. Wallander kladl Björkovi na srdce, ať všem zajistí pořádnou mapu.

„Budeme pátrat, dokud bude světlo,“ řekl. „Pokud se do večera neposuneme dál, budeme pokračovat zítra brzo ráno. V tom případě se musíš spojit s armádou. A zvážíme, jestli neudělat rojnici.“

„Psi,“ ozval se Martinsson. „Už dneska večer bysme měli nasadit psy.“

Björk slíbil, že osobně dorazí, aby si vzal pátrání na povel.

Kolegové si vyměnili pohledy.

„Shrňme si to,“ řekl Wallander. „Co si o tom myslíš?“

„Nikdy sem nedojela,“ začal Martinsson. „Může být někde kousek odtud, nebo taky daleko. Nevím, co se stalo. Ale musíme najít její auto. A v tom případě bude nejlepší začít hledat tady. Někdo ho tu přece mohl vidět. Musíme obejít místní. Björka zítra čeká tiskovka. Musíme zveřejnit, že máme na krku závažné zmizení.“

„Co se asi stalo?“ dumal Wallander.

„Něco, co si ani nechceme představit,“ odtušil Martinsson.

„Do hajzlu,“ ulevil si Wallander.

„Jo,“ přitakal Martinsson. „Přesně tak.“

Krátce před půlnocí se unavení a promáčení policisté znovu sešli na dvoře před domem, kam Louisa Åkerblomová pravděpodobně nikdy nevkročila. Nenašla se žádná stopa po tmavomodrém autě, natož po ní. Nejpozoruhodnější nález učinili psovodi, když objevili dvě losí mršiny. Jeden policejní vůz se při cestě zpátky k domu málem srazil s mercedesem, který se řítil po jedné z pěšin.

Björk všem poděkoval za jejich nasazení. Už předtím se s Wallanderem domluvil a poslal utahané muže domů s tím, že pátrání bude pokračovat následující ráno v šest hodin.

Wallander odjížděl do Ystadu jako poslední. Z auta zavolal Robertu Åkerblomovi a sdělil mu, že bohužel nemá nic nového. Navzdory pozdní hodině Åkerblom komisaře požádal, aby na chvíli zajel k němu domů, kde je sám s dcerami.

Ještě než Wallander nastartoval, zavolal taky sestře do Stockholmu. Věděl, že bývá dlouho vzhůru. Oznámil jí, že jejich otec má v plánu oženit se s vlastní uklízečkou. K jeho ohromení se sestra rozesmála na celé kolo. Ale když slíbila, že začátkem května do Skåne zajede, ulevilo se mu.

Pak zastrčil telefonní přístroj do držáku a zamířil do Ystadu. Do čelního skla bubnoval déšť.

Podle adresy našel Åkerblomův dům. Byla to vilka podobná tisícům dalších. V dolním patře se svítilo.

Než vystoupil z auta, chvíli se opřel a zavřel oči.

Nikdy tam nedojela, pomyslel si.

Co se jí po cestě stalo?

Něco na tom prostě nesedí. Nechápu to.

4

Budík vedle Wallanderovy postele zazvonil na znamení, že je tři čtvrtě na pět.

Kurt Wallander zasténal a přetáhl si polštář přes hlavu.

Strašně málo spím, pomyslel si zmoženě. Proč nemůžu být policajt, který přijde domů a hodí všechnu práci za hlavu?

Zůstal ležet v posteli a v duchu si promítl včerejší krátkou návštěvu u Roberta Åkerbloma. Byla to muka, když viděl mužův prosebný výraz a nemohl mu říct nic jiného, než že jeho ženu zatím nenašli. Odjel odtamtud, co nejdřív to šlo, a po cestě se mu udělalo zle od žaludku. Pak nemohl až do tří hodin usnout, přestože byl naprosto vyčerpaný a na pokraji zhroucení.

Musíme ji najít, pomyslel si. Hned, co nejdřív. Živou, nebo mrtvou. Hlavně ať ji najdeme.

Domluvil se s Åkerblomem, že se mu ozve během dopoledne, jakmile bude pátrací akce pokračovat. Byl si vědom toho, že musí projít Louisiny osobní věci, aby se o ní dozvěděl víc. Kdesi v hlavě se mu neustále ozýval pocit, že na jejím zmizení je něco více než podivného. Většina případů pohřešovaných osob nesla zvláštní rysy. Ale tenhle konkrétní případ se všem jeho dosavadním zkušenostem něčím vymykal a Wallander potřeboval zjistit, co to je.

Donutil se vstát, postavil vodu na kávu a šel zapnout rádio. Pak si uvědomil, že mu ho ukradli, a od plic zanadával. Bylo mu jasné, že za současných okolností nemá nikdo čas se tím zabývat.

Osprchoval se, vzal si čisté šaty a vypil kávu. Počasí mu na náladě nepřidalo. Venku vytrvale pršelo a vítr pořád sílil. Nejhorší možné podmínky pro pátrací akci v terénu. Pole a lesy kolem Krageholmu budou plné uondaných a otrávených policistů, psů se schlíplými ocasy a zpruzených vojáků. Ale to je Björkova starost. On bude mezitím procházet Louisiny osobní věci.

Nasedl do auta a dojel k rozčísnutému dubu. Björk už nervózně pochodoval tam a zpátky podél škarpy.

„Psí počasí,“ ulevil si. „Že musí zrovna pršet pokaždé, když se někdo hledá.“

„No jo,“ přitakal Wallander. „Je to záhada.“

„Mluvil jsem s nadporučíkem Hernbergem,“ oznámil Björk. „Na sedmou nám pošle dva autobusy vojáků základní služby. Ale říkal jsem si, že můžeme klidně začít už teď. Martinsson všechno připravil.“

Wallander spokojeně přikývl. Martinsson uměl pátrací akce skvěle naplánovat.

„Na desátou bych svolal tiskovku,“ pokračoval Björk. „Bylo by fajn, kdybys tam byl taky. Do té doby musíme sehnat její fotku.“

Wallander mu podal tu, kterou měl v kapse saka. Björk si ji prohlédl.

„Hezká ženská,“ řekl. „Doufám, že ji najdeme živou. Je si podobná?“

„Podle jejího muže ano.“

Björk strčil snímek do plastových desek, které měl v kapse pláštěnky.

„Já zajedu k nim domů,“ prohlásil Wallander. „Myslím, že tam budu víc k užitku.“

Björk přikývl. Wallander se chystal vrátit k autu, ale šéf ho ještě chytil za rameno.

„Co myslíš?“ zeptal se. „Je mrtvá? Byla to vražda?“

„Divil bych se, kdyby to bylo něco jiného,“ odpověděl Wallander. „Pokud neleží někde zraněná. Ale myslím, že ne.“

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ vzdechl Björk. „Ani trochu.“

Wallander se vracel po silnici do Ystadu. Na šedém moři se pohupovaly bílé husy.

Když vstoupil do vilky, čekaly ho dvě dívenky s vážnýma očima.

„Řekl jsem jim, že jste od policie,“ vysvětlil Robert Åkerblom. „Chápou, že maminka je pryč a že ji hledáte.“

Wallander přikývl a pokusil se usmát, i když se mu stáhlo hrdlo.

„Jmenuju se Kurt,“ řekl. „A jak se jmenujete vy?“

Maria a Magdalena, odpověděly holčičky jedna po druhé.

„To jsou moc hezká jména,“ pochválil je. „Já mám taky dceru a ta se zase jmenuje Linda.“

„Budou dnes u mé sestry,“ řekl Robert Åkerblom. „Za chvíli si je vyzvedne. Můžu vás pozvat na šálek čaje?“

„Děkuju, dám si rád,“ odpověděl Wallander.

Pověsil si na věšák kabát, zul se a šel do kuchyně. Holčičky pořád stály u dveří a sledovaly ho.

Kde začít, pomyslel si v duchu. Pochopí její muž, že musím otevřít každý šuplík a prohrabat všechny její papíry?

Pro děvčátka přijela teta. Wallander popíjel čaj.

„V deset hodin pořádáme tiskovou konferenci,“ řekl. „Znamená to, že zveřejníme jméno vaší ženy a požádáme všechny, kdo ji mohli vidět, aby nám zavolali. A znamená to ještě něco, jak jistě chápete. Nemůžeme vyloučit, že došlo ke spáchání trestného činu.“

Wallander byl připravený, že se Robert Åkerblom zhroutí a začne brečet. Ale bledý muž s propadlýma očima, který měl na sobě bezchybný oblek s kravatou, vypadal to ráno vyrovnaně.

„Musíme dál věřit, že se najde nějaké přirozené vysvětlení,“ pokračoval komisař. „Ale už nemůžeme nic vyloučit.“

„Chápu,“ řekl Robert Åkerblom. „Věděl jsem to celou dobu.“

Wallander odsunul hrnek, poděkoval a vstal.

„Napadlo vás něco, co bych ještě měl vědět?“ zeptal se.

„Ne. Je to naprosto nepochopitelné.“

„Projdeme spolu dům,“ vybídl ho Wallander. „Doufám, že je vám jasné, že musím probrat její oblečení, šuplíky a všechno, co by mohlo mít nějaký význam.“

„Louisa má ve věcech pořádek,“ odtušil Robert Åkerblom.

Začali v prvním patře a postupně sestoupili až do sklepa a do garáže. Wallandera napadlo, že Louisa Åkerblomová měla asi ráda světlé pastelové barvy. Nikde neviděl tmavé závěsy nebo ubrus. Celý dům dýchal radostí ze života. Nábytek byl směsicí starého a nového. Už při čaji si pomyslel, že kuchyň je dobře vybavená všemožnými spotřebiči. Materiální život Åkerblomových zřejmě nepoznamenalo přehnané puritánství.

„Potřeboval bych na chvíli zajet do kanceláře,“ řekl Robert Åkerblom, když skončili s obchůzkou. „Předpokládám, že vás tu můžu nechat samotného.“

„Určitě,“ přisvědčil Wallander. „S dalšími otázkami počkám, až se vrátíte. Nebo vám zavolám. Ale před desátou jedu na stanici, bude tam ta tisková konference.“

„Do té doby budu zpátky,“ ujistil ho Robert Åkerblom.

Když Wallander osaměl, dal se do systematického prohledávání domu. Otevřel zásuvky a skříňky v kuchyni a nakoukl i do ledničky a mrazáku.

Jedna věc ho v kuchyni zarazila. V kredenci pod linkou objevil dobře zásobený bar. Alkohol zrovna nezapadal do obrázku, jaký si o rodině udělal.

Pokračoval v obývacím pokoji, kde nenašel nic, co by stálo za řeč. Pak zamířil do patra. Dětské pokojíčky vynechal. Nejprve prohledal koupelnu, přečetl si názvy na krabičkách z lékárny a některé Louisiny léky si zapsal. Postavil se na váhu, a když uviděl, kolik ukázala, mrzutě se zašklebil. Pak pokračoval v ložnici. Pokaždé mu bylo nepříjemně, když se musel vrtat v ženském šatníku. Jako by ho při tom někdo tajně pozoroval. Prošel všechny kapsáře a krabice v šatních skříních. Následovala komoda se spodním prádlem. Nenašel nic, co by ho zarazilo nebo mu prozradilo něco nového, co ještě nevěděl. Když skončil, posadil se na pelest a rozhlédl se.

Nic, pomyslel si. Vůbec nic.

Povzdechl si a šel do vedlejšího pokoje, kde byla pracovna. Usedl za psací stůl a zotvíral šuplík za šuplíkem. Zabral se do fotoalb a dopisů. Nenašel jedinou fotku, kde by se Louisa Åkerblomová nesmála nebo aspoň neusmívala.

Pečlivě všechno uložil zpátky a pokračoval dál. Daňová přiznání, dokumenty o pojištění, školní vysvědčení a realitní licence, nic neobvyklého.

Teprve když otevřel spodní zásuvku v poslední řadě, dočkal se překvapení. Nejprve si myslel, že tam jsou jen prázdné papíry. Ale pak zašmátral rukou po dně a prsty narazily na něco kovového. Vytáhl to a zůstal sedět se svraštělým obočím.

Byla to želízka. Žádná atrapa na hraní, nýbrž pravá policejní pouta. Vyrobená v Anglii.

Položil je před sebe na stůl.

Nemusí to nic znamenat, přemítal. Ale byla dobře schovaná. A zajímalo by mě, jestli by se o ně Robert Åkerblom postaral, kdyby o nich věděl. Zavřel šuplík a strčil pouta do kapsy. Pak zamířil do sklepa a do garáže. Na polici nad malým ponkem uviděl zručně vyřezané modely letadel z balsového dřeva. Představil si Roberta Åkerbloma. Možná kdysi snil o tom, že se stane pilotem?

V dálce zazvonil telefon. Wallander ho pospíchal zvednout.

Bylo už devět hodin.

„Potřeboval bych mluvit s komisařem Wallanderem,“ uslyšel Martinssonův hlas.

„Už s ním mluvíš,“ odtušil.

„Bude nejlepší, když sem přijedeš,“ řekl Martinsson. „Hned.“

Wallander cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

„Našli jste ji?“ zeptal se.

„Ne,“ mírnil ho Martinsson. „Ani ji, ani auto. Ale jeden dům tady blízko začal hořet. Nebo spíš explodoval, abych byl přesný. Napadlo mě, že by to spolu mohlo souviset.“

„Už jedu,“ řekl Wallander.

Napsal Robertu Åkerblomovi vzkaz a položil ho v kuchyni na stůl.

Po cestě do Krageholmu přemítal, co tím vlastně Martinsson myslel. Dům, který explodoval? Ale jaký dům?

Předjel tři tiráky v řadě za sebou. Pršelo tak hustě, že stěrače prakticky nestíhaly udržet čelní sklo průhledné.

Těsně předtím, než dojel k dubu, déšť trochu polevil a nad lesem se objevil černý sloupec kouře. U stromu na něj čekalo policejní auto. Policista mu naznačil, že se má otočit. Když odbočili z hlavní silnice, Wallander si uvědomil, že jedou po pěšině, kterou včera považovali za jednu z cest vedoucích k vdovinu domu, byla to ta nejvíc rozježděná.

Ještě něco bylo na té pěšině zvláštního, ale v té rychlosti si hned neuvědomil co.

Až u místa požáru si statek vybavil.

Stál po levé straně cesty, v lesním porostu ho skoro nebylo vidět. Hasiči měli plné ruce práce. Wallander vystoupil z auta a okamžitě ucítil žár ohně. Martinsson mu kráčel naproti.

„Co lidi?“ zeptal se komisař.

„Nikdo,“ odpověděl Martinsson. „Zatím. Každopádně se teď nedá jít dovnitř. To horko je smrtící. Dojde k tomu, když se vznítí všechno najednou. Dům je už víc než rok prázdný, co umřel majitel. Říkal mi to jeden farmář, který se sem přišel podívat. Dědicové se zřejmě nedokázali dohodnout, jestli ho pronajmou, nebo prodají.“

„Tak povídej,“ vyzval ho Wallander a dál sledoval hrozivý černý dým.

„Zrovna jsem byl u hlavní silnice,“ začal Martinsson. „Vojáci v rojnici dělali nějaký zmatek. A najednou to zadunělo. Jako když vybuchne bomba. Nejdřív jsem si myslel, že se zřítilo letadlo. Pak jsem uviděl kouř. Byl jsem tu do pěti minut. Všechno hořelo. Nejenom dům, ale i stodola.“

Wallander přemýšlel.

„Bomba,“ zopakoval. „Nemohl to způsobit únik plynu?“

Martinsson zavrtěl hlavou.

„Takovou ránu by neudělalo ani dvacet plynových láhví,“ řekl. „Polámalo to i stromy za domem. Jestli je to rovnou nevyrvalo i s kořeny. Tohle musel někdo připravit.“

„Všude kolem se to hemží policajty a vojáky,“ uvažoval Wallander. „Podivná chvíle na založení požáru.“

„Moje řeč,“ potvrdil Martinsson, „proto jsem si hned říkal, že tu možná bude nějaká souvislost.“

„Napadá tě něco?“

„Ne,“ přiznal Martinsson. „Vůbec nic.“

„Zjisti, kdo je majitelem domu. Kdo zastupuje dědice. Souhlasím s tebou, že tohle nevypadá na náhodu. Kde je Björk?“

„Už jel na stanici, aby se nachystal na tiskovku,“ oznámil Martinsson. „Víš, jak je nervózní, když má mluvit s novináři, kteří nikdy nenapíšou, co jim řekne. Ale o tom požáru ví. Svedberg už s ním mluvil. A taky ví, že jsi tady.“

„Podívám se na to zblízka, až to úplně uhasí,“ řekl Wallander. „Ale bylo by nejlepší, kdybys nasadil lidi, aby to tady kolem důkladně prohledali.“

„Aby našli Louisu Åkerblomovou?“

„V první řadě její auto,“ odtušil Wallander.

Martinsson si šel promluvit s farmářem. Wallander zůstal stát a díval se na zničující požár.

Jestli je tu nějaká souvislost, v čem potom vězí, přemítal. Pohřešovaná žena a výbuch domu. Rovnou před nosem obří pátrací skupiny.

Podíval se na hodinky. Za deset minut deset. Mávnutím k sobě přivolal jednoho hasiče.

„Kdy se v tom můžu začít hrabat?“ zeptal se.

„Hoří to rychle,“ prohlásil hasič. „Po poledni už každopádně můžete k domu jít blíž.“

„To je dobře,“ řekl Wallander. „Vypadá to na pořádnou ránu.“

„Rozhodně to nezačalo jednou sirkou,“ potvrdil hasič. „Pokud se s ní nezapálilo sto kilo dynamitu.“

Wallander odjel zpátky do Ystadu. Zavolal Ebbě na ústřednu a požádal ji, ať vyřídí Björkovi, že je na cestě.

Pak si najednou uvědomil, co mu to leží v hlavě. Večer předtím si jedna z hlídek stěžovala, že do nich málem naboural mercedes, který se zběsilou rychlostí přehnal po pěšině.

S jistotou si vybavil, že to byla právě ta cesta, která vedla k hořícímu domu.

Až moc náhod najednou, pomyslel si. Už brzo musíme narazit na něco, čím se nám to propojí.

Björk neklidně rázoval po recepci.

„Nikdy si na ty tiskovky nezvyknu,“ postěžoval si. „A co je to za požár, jak mi volal Svedberg? Musím říct, že se vyjádřil prapodivně. Říkal, že prý ten dům a stodola vybuchly. Co tím myslel? A o který dům jde?“

„Popsal to naprosto přesně,“ odpověděl Wallander. „Ale jelikož to nejspíš nemá se zmizením Louisy Åkerblomové a s tiskovkou nic společného, navrhuju, abysme to probrali až potom. Tou dobou už možná kolegové budou mít další informace.“

Björk přikývl.

„Nebudeme si tu tiskovku komplikovat,“ řekl. „Stručně a jasně oznámíme její zmizení, rozdáme fotky a požádáme veřejnost o tipy. Otázky ohledně pokračujícího vyšetřování si vezmeš ty.“

„V podstatě jsme nikam nepostoupili,“ odtušil Wallander. „Kdybysme aspoň našli její auto. Ale nemáme naprosto nic.“

„Tak si něco vymysli,“ řekl Björk. „Policajt, který přizná, že má prázdné ruce, je jako kořist vydaná lovcům napospas. Na to nezapomínej.“

Tisková konference trvala něco přes půl hodiny. Vedle místního tisku a rozhlasu se dostavili dopisovatelé celostátního Expressenu a večerníku Idag. Stockholmský tisk zastoupený nebyl.

Ti dorazí, až ji najdeme, pomyslel si Wallander. Za předpokladu, že je opravdu mrtvá.

Björk tiskovku zahájil sdělením, že se pohřešuje mladá žena. Vzhledem k okolnostem zmizení považuje policie případ za závažný. Poskytl novinářům její popis a popis jejího vozu. Rozdal fotografie a zeptal se, jestli jsou nějaké dotazy, kývl na Wallandera a šel se posadit. Wallander vystoupil na malý stupínek a čekal.

„Co myslíte, že se stalo?“ zeptal se reportér místního rádia. Wallander ho viděl poprvé. Vypadalo to, že regionální rozhlas neustále střídá zaměstnance.

„Nemyslíme si nic,“ opáčil. „Ale s ohledem na okolnosti považujeme její zmizení za závažné.“

„Tak nám povezte, o jaké okolnosti jde,“ vyzvídal reportér.

Wallander se nadechl.

„Musíme si ujasnit, že většina lidí, kteří ve Švédsku zmizí, se dřív nebo později najde,“ začal. „Ve dvou ze tří případů se navíc jedná o zcela přirozené vysvětlení. Jedno z nejběžnějších je zapomnětlivost. Ale někdy případ provázejí jisté známky, které svědčí o něčem jiném. Pak považujeme případ za závažný.“

Björk zvedl ruku.

„To samozřejmě neznamená, že ostatní hlášení o pohřešovaných osobách nebere policie vážně,“ doplnil.

Panebože, pomyslel si Wallander.

Reportér Expressenu se zrzavou bradkou zvedl ruku a přihlásil se o slovo.

„Nemůžete být konkrétnější? Říkáte, že nevylučujete trestný čin. Proč to nevylučujete? Taky si myslím, že není moc jasné, kde zmizela a kdo ji viděl jako poslední.“

Wallander přikývl. Novinář měl pravdu. K několika důležitým bodům podal Björk příliš vágní informace.

„Vyšla ze spořitelny ve Skurupu v pátek odpoledne krátce po třetí hodině,“ řekl. „Bankovní úředník ji viděl, jak nastartovala a odjela odtamtud ve čtvrt na čtyři. Tenhle časový údaj je potvrzený. Od té doby ji nikdo neviděl. Navíc jsme si poměrně jistí, že si vybrala jednu ze dvou možných tras. Buď jela po dálnici E 14 směrem na Ystad. Nebo jela přes Slimminge a Röglu na Krageholm. Jak už jste slyšeli, Louisa Åkerblomová je realitní makléřka. Mohla jet na prohlídku domu, který byl určený k prodeji. Nebo jela rovnou domů. Nevíme, pro co se nakonec rozhodla.“

„Co to bylo za dům?“ zeptal se novinář z lokálního deníku.

„Na to nemůžu z důvodu probíhajícího vyšetřování odpovědět.“

Tisková konference postupně odumřela. Regionální rozhlas natočil rozhovor s Björkem. Wallander v chodbě ještě mluvil s místním novinářem. Když osaměl, skočil si pro kávu, zamířil k sobě do kanceláře a zavolal na místo požáru. Podařilo se mu sehnat Svedberga, který potvrdil, že Martinsson už přerozdělil pátrací skupinu a vyčlenil muže, kteří se mají soustředit na okolí spáleniště.

„Takový požár jsem ještě neviděl,“ prohlásil Svedberg. „Až to dohoří, nezbude z toho ani trám.“

„Přijedu odpoledne,“ řekl Wallander. „Teď jedu znovu za Robertem Åkerblomem. Zavolejte mi, kdyby se něco dělo.“

„Zavoláme,“ slíbil Svedberg. „Co říkali novináři?“

„Nic zvláštního,“ odtušil Wallander a zavěsil.

V téže chvíli zaklepal na dveře Björk.

„Šlo to jako po másle,“ pochvaloval si. „Žádné záludnosti, čistě otázky k věci. Teď jenom doufám, že napíšou, co po nich chceme.“

„Zítra můžeme uvolnit dva lidi, aby zvedali telefony,“ řekl Wallander a s hodnocením tiskové konference už se neobtěžoval. „Když se ztratí věřící matka dvou dětí, obávám se, že nám bude volat spousta lidí jen tak, aniž něco viděli. Budou chtít policii požehnat a pomodlit se za její práci. Samozřejmě kromě těch, co mají doufejme něco opravdu důležitého.“

„Jestli se během dne třeba nenajde,“ podotkl Björk.

„To si ani jeden z nás nemyslí,“ řekl Wallander.

Potom svému nadřízenému pověděl o podezřelém požáru. A o výbuchu. Björk poslouchal s ustaraným výrazem.

„Co to má všechno znamenat?“ nechápal.

Wallander rozhodil rukama.

„To nevím. Ale teď pojedu zpátky za Åkerblomem a zkusím s ním znovu promluvit.“

Björk otevřel dveře, že půjde.

„V pět si u mě uděláme koordinační poradu,“ řekl ještě.

Wallander se taky chystal k odchodu, ale uvědomil si, že zapomněl Svedberga o něco požádat. Znovu zavolal na místo požáru.

„Pamatuješ si, že se včera jedno naše auto málem srazilo s mercedesem?“

„Něco si vybavuju,“ přisvědčil Svedberg.

„Zjisti mi k tomu víc. Mám takový dojem, že to s tím požárem nějak souvisí. Jestli to souvisí i s Louisou Åkerblomovou, to už tak jistý není.“

„Píšu si to. Ještě něco?“

„V pět je porada,“ odvětil Wallander a rozloučil se.

Za čtvrt hodiny byl zpátky v kuchyni u Roberta Åkerbloma. Seděl na stejné židli jako před několika hodinami a znovu pil čaj.

„Někdy se nám do práce připlete nečekaný výjezd,“ vysvětloval. „Vypukl ohromný požár. Ale teď už je pod kontrolou.“

„Chápu,“ přitakal zdvořile Robert Åkerblom. „Jistě není lehké pracovat u policie.“

Wallander si prohlížel muže, který seděl naproti němu u stolu. Rukou zároveň nahmatal v kapse pouta. Na výslech, který měl následovat, se vůbec netěšil.

„Mám na vás několik otázek,“ začal. „Tady se nám sedí docela dobře, co myslíte?“

„Samozřejmě. Klidně se ptejte, na co potřebujete.“

Wallander cítil, jak ho vytáčí Åkerblomův mírný, ale zároveň nepřeslechnutelně vyzývavý tón hlasu.

„První otázkou si nejsem moc jistý. Má vaše žena nějaké zdravotní problémy?“

Åkerblom na něj nechápavě hleděl.

„Ne,“ řekl. „Proč?“

„Jen mě napadlo, jestli se třeba nedozvěděla, že je těžce nemocná. Nebyla nedávno u lékaře?“

„Ne. Ale kdyby onemocněla, řekla by mi to.“

„Existují nemoci, se kterými se dotyční neradi svěřují,“ odtušil Wallander. „Nebo potřebují aspoň pár dní, aby si to srovnali v hlavě. Často to bývá nemocný, kdo utěšuje své bližní, když se zprávu dozvědí.“

Robert Åkerblom se nejprve zamyslel.

„Jsem si jistý, že to není náš případ.“

Wallander přikývl a přešel k další otázce.

„Nemá vaše žena problémy s alkoholem?“

Robert Åkerblom sebou trhl.

„Proč se mě na tohle ptáte?“ řekl po chvilce ticha. „Ani jeden z nás nepije.“

„Přesto máte pod linkou skříňku plnou různých láhví alkoholu.“

„Proti pití jako takovému nic nemáme,“ řekl Robert Åkerblom. „Samozřejmě v rozumné míře. Občas máme hosty. I tak malá realitní kancelář, jako je ta naše, musí někdy pořádat společenské večeře.“

Wallander pokýval hlavou. Neměl důvod jeho odpověď zpochybnit. Vytáhl z kapsy želízka a položil je na stůl. Sledoval Åkerblomovu reakci.

Stalo se, co očekával. Nechápavý pohled.

„Chcete mě zatknout?“

„Ne,“ odpověděl Wallander. „Ale tahle pouta jsem našel ve vaší pracovně v patře, ve spodním šuplíku psacího stolu pod štosem papírů.“

„Pouta?“ podivil se Åkerblom. „V životě jsem je tady neviděl.“

„Jelikož je tam zřejmě nedala žádná z vašich dcer, musíme předpokládat, že to udělala vaše žena.“

„Tohle prostě nechápu,“ řekl Robert Åkerblom.

Wallander najednou věděl, že muž naproti němu lže. Téměř neznatelné zachvění hlasu, zákmit nejistoty v očích. Ale komisaři to stačilo.

„Nemohl je tam dát někdo jiný?“ zeptal se.

„Nevím. Navštěvují nás jenom lidi z farnosti. Když nepočítám hosty při pracovních večeřích. A ti do patra nikdy nechodí.“

„Nikdo další?“

„Naši rodiče. Taky příbuzní a kamarádky děvčat.“

„To je poměrně dost lidí,“ poznamenal Wallander.

„Já to prostě nechápu,“ zopakoval Åkerblom.

Možná jenom nechápeš, jak jsi je tam mohl zapomenout, pomyslel si Wallander. Teď jde hlavně o to, co to znamená.

Tehdy si Wallander poprvé položil otázku, jestli by Louisu Åkerblomovou nemohl zabít její manžel. Ale zaplašil ji. Pouta a jedna lež byly příliš málo na to, aby si úplně převrátil představu, kterou doteď měl.

„Jste si jistý, že pro to nemáte žádné vysvětlení?“ zeptal se ještě jednou. „Možná bych měl zdůraznit, že není trestné mít doma želízka. Nevztahuje se na ně žádné povolení. Pochopitelně pokud neomezujete něčí osobní svobodu.“

„Myslíte si, že nemluvím pravdu?“

„Nemyslím si nic,“ odtušil Wallander. „Jen chci vědět, proč jste ty želízka měli v šuplíku psacího stolu.“

„Už jsem řekl, že nechápu, jak se v našem domě ocitly.“

Wallander přikývl. Nechtěl na něj dál naléhat. Aspoň ne hned. Ale byl si jistý, že lže. Mohlo tohle manželství skrývat nezvyklé a možná dramatické sexuální praktiky? A dalo by se tím vysvětlit Louisino zmizení?

Odstrčil hrnek na znamení, že rozhovor je u konce. Pouta zabalil do kapesníku a strčil je zpátky do kapsy. Až se na ně podívají technici, třeba vypoví víc o tom, k čemu se používala.

„To je zatím všechno,“ řekl a vstal. „Ozvu se, jakmile budu něco mít. Vy byste se měl připravit na to, že ještě dneska večer začne pozdvižení, jakmile to zveřejní místní noviny a rádio. My samozřejmě doufáme, že nám to pomůže.“

Robert Åkerblom mlčky přikývl.

Wallander si s ním potřásl rukou a vydal se k autu. Měnilo se počasí, mrholilo a vítr se utišil. Komisař zajel do Fridolfova lahůdkářství u autobusového nádraží, snědl dva chlebíčky a vypil kávu. V půl jedné už mířil k vyhořelému domu. Zaparkoval, překročil policejní pásku a mohl konstatovat, že z domu a stodoly už zbyly jen čadící ruiny. Přesto bylo ještě brzo na to, aby se kriminalisté pustili do ohledání spáleniště. Wallander šel kousek blíž a dal se do řeči s velitelem hasičů Peterem Edlerem, kterého dobře znal.

„Lejeme na to moře vody,“ řekl Edler. „Víc udělat nemůžeme. Založil to někdo úmyslně?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Wallander. „Neviděl jsi Svedberga nebo Martinssona?“

„Mám dojem, že se jeli najíst,“ řekl Edler. „Do Rydsgårdu. A nadporučík Hernberg sešikoval svoje zmoklé vojáky a vrátili se zpátky k pluku. Ale zase přijdou.“

Wallander přikývl a rozloučil se.

O pár metrů dál stál policista se psem. Muž jedl svačinu a pes mezitím horlivě hrabal tlapou v mokrém štěrku plném sazí.

Najednou začalo zvíře výt. Policista několikrát netrpělivě zatahal za vodítko a pak se přece jen podíval, co pes vykutal.

Wallander viděl, jak policista uskočil a pustil svačinu na zem.

Komisař si nemohl pomoct a ze zvědavosti popošel o několik kroků blíž.

„Co ten pes našel?“ zeptal se.

Policista se k němu otočil. Byl bílý jako stěna a celý se třásl.

Wallander šel ještě blíž a sklonil se.

V břečce před ním ležel prst.

Černý prst. Nebyl to ani palec, ani malík. Ale každopádně byl lidský.

Wallanderovi se zvedl žaludek.

Řekl policistovi, ať zavolá Svedberga s Martinssonem.

„Ať okamžitě přijedou. Je mi jedno, jestli mají jídlo na talíři. Na zadním sedadle u mě v autě je prázdný igeliťák. Přineste ho sem.“

Policista odkvapil.

Co se to děje, pomyslel si Wallander. Černý prst. Černošský prst. Useknutý. Uprostřed Skåne.

Když se policista vrátil se sáčkem, Wallander z něj vyrobil provizorní stříšku proti dešti. Zpráva se rychle rozšířila a kolem nálezu se shromáždili hasiči.

„Musíme ve spáleništi pátrat po zbytcích těla,“ oznámil Wallander Edlerovi. „Bůhví co se tady odehrálo.“

„Prst,“ vydechl Edler nevěřícně.

Za dvacet minut dorazili Svedberg s Martinssonem a utíkali k místu nálezu. Nechápavě si prohlíželi černý prst a pěkně to s nimi zacloumalo.

Nikomu nebylo do řeči.

Ticho nakonec přerušil Wallander.

„Jedno je jistý,“ řekl. „Tenhle prst rozhodně nepatří Louise Åkerblomové.“

5

V pět hodin se sešli v zasedací místnosti na stanici. Wallander si nevzpomínal, že by kdy zažil mlčenlivější poradu.

Uprostřed stolu ležel v plastovém sáčku černý prst.

Wallander si všiml, že Björk si natočil židli tak, aby se na prst nemusel dívat.

Všichni ostatní obsah sáčku sledovali. Nikdo nic neřekl.

Pak dorazil vůz z nemocnice a useknutý ostatek odvezl. Teprve když auto odjelo, Svedberg donesl tác s hrníčky a Björk zahájil poradu.

„Projednou nemám slov,“ promluvil. „Může mi to někdo z vás nějak rozumně vysvětlit?“

Všichni mlčeli. Byla to zbytečná otázka.

„Kurte,“ vzal to Björk odjinud. „Udělej nám shrnutí.“

„To bude oříšek,“ promluvil Wallander. „Ale pokusím se. Vy ostatní mě kdyžtak doplňte.“

Otevřel svůj poznámkový blok a zalistoval v něm.

„Louisa Åkerblomová zmizela téměř na hodinu přesně před čtyřmi dny,“ začal. „Je to devadesát osm hodin. Podle toho, co víme, ji od té doby nikdo neviděl. Během pátrání po ní a po jejím autě vybuchl statek, který stojí v oblasti, kde by se podle nás mohla nacházet. Víme, že dům patří do pozůstalosti. Spravuje ji advokát, který bydlí ve Värnamo. K tomu, co se stalo, nemá naprosto žádné vysvětlení. Dům byl víc než rok neobydlený. Dědicové se zatím nerozhodli, jestli se má prodat, nebo zůstat v rodině. Taky existuje možnost, že jeden z dědiců ostatní vyplatí. Advokát se jmenuje Holmgren. Požádali jsme kolegy z Värnamo, aby s ním promluvili. Mimo jiné potřebujeme jména všech dědiců a jejich adresy.“

Než pokračoval, napil se kávy.

„Požár vypukl v devět hodin,“ mluvil dál. „Pachatel nejspíš použil silnou nálož s časovým detonátorem. Nic nenasvědčuje tomu, že by požár vznikl přirozeně. Advokát Holmgren rezolutně popírá, že by se v domě nacházely plynové bomby. Elektrické rozvody se tam předělávaly teprve před rokem. Během hašení vyhrabal policejní pes useknutý lidský prst, který ležel zhruba pětadvacet metrů od vyhořelého domu. Je to ukazovák nebo prostředník pravé ruky. S největší pravděpodobností patří muži. Taky víme, že se jedná o černocha. Naši technici pročesali část spáleniště a dvora, která už je přístupná, ale nic nenašli. Auto je pořád pryč, Louisa Åkerblomová je pryč. Vybuchl dům a našli jsme prst, který patří černochovi. To je všechno.“

Björk se zašklebil.

„Co říkají doktoři?“ zeptal se.

„Prohlídla ho Maria Lestadiusová,“ ozval se Svedberg. „Ale řekla, že se máme obrátit na kriminalistickou laboratoř. Prý nemá kompetenci na čtení z prstů.“

Björk se zavrtěl na židli.

„Zopakuj mi to,“ požádal. „Čtení z prstů?“

„Tak to řekla,“ odpověděl Svedberg odevzdaně. Patřilo ke všeobecně známým zvykům jejich šéfa, že občas upřel veškerou pozornost na bezvýznamný detail.

Björkova ruka ztěžka dopadla na stůl.

„To je hrůza,“ prohlásil. „Takže jinými slovy nic nevíme. Od Roberta Åkerbloma jsme se nedozvěděli nic, co by nás někam posunulo?“

Wallander se vmžiku rozhodl, že o poutech zatím nic neřekne. Měl obavy, že by je to zavedlo k úvahám, které jsou momentálně nepodstatné. Navíc pochyboval, že by pouta vůbec hrála v Louisině zmizení nějakou roli.

„Nic,“ odpověděl. „Åkerblomovi na mě dělají dojem nejšťastnější rodiny v celém Švédsku.“

„Nemohla ji postihnout nějaká krize víry?“ zeptal se Björk. „Člověk pořád čte o těch šílených sektách.“

„Metodisty můžeš sotva považovat za šílenou sektu,“ odmítl to Wallander. „Je to jedna z našich nejstarších svobodných církví. Ale přiznávám, že nevím přesně, co členství obnáší.“

„To musíme zjistit,“ prohlásil Björk. „Jak chcete postupovat dál?“

„Doufejme, že se zítra něco vyjasní,“ řekl Martinsson. „Až lidi začnou volat.“

„Už jsem vyčlenil dva policisty, aby zvedali telefony,“ oznámil Björk. „Můžeme udělat ještě něco?“

„Máme přece něco, s čím se dá pracovat,“ vložil se do toho Wallander. „Máme prst. Znamená to, že někde je černoch, kterému chybí prst na pravé ruce. Navíc potřebuje doktora. Pokud už nešel někam do nemocnice, určitě se dřív nebo později objeví. Taky nemůžeme vyloučit, že třeba nezavolá na policii. Nikdo si jen tak neusekne vlastní prst. Nebo jenom výjimečně. Někdo ho vystavil hrubému násilí. Samozřejmě nemůžeme ani vyloučit, že mezitím opustil Švédsko.“

„Otisky prstů,“ napadlo Svedberga. „Nevím, kolik je v zemi Afričanů, ať už legálně nebo nelegálně. Ale třeba máme jeho otisk v databázi. Navíc můžeme kontaktovat Interpol. Pokud vím, spousta afrických států v posledních letech vybudovala slušný registr stíhaných osob. Psali o tom před pár měsíci v časopise Policie. Souhlasím s Kurtem. Přestože mezi Louisou Åkerblomovou a tím prstem nevidíme souvislost, musíme to vzít v úvahu.“

„Pustíme tohle všechno do novin?“ zeptal se Björk. „Policie pátrá po majiteli prstu. To by byly titulky.“

„Proč ne?“ opáčil Wallander. „Nemáme co ztratit.“

„Promyslím si to,“ řekl Björk. „Uvidíme. Ale souhlasím s tím, že musíme informovat nemocnice. Doktoři snad mají v každém případě povinnost oznámit policii, pokud mají podezření, že nějaké zranění vzniklo v důsledku trestného činu, ne?“

„Taky jsou vázaní mlčenlivostí,“ doplnil Svedberg. „Ale stejně je obvoláme. Zdravotní střediska, všechno. Má někdo ponětí, kolik je v téhle zemi doktorů?“

Nikdo nevěděl.

„Řekněte Ebbě, ať to zjistí,“ navrhl Wallander.

Ebbě trvalo deset minut, než se dovolala sekretářce Švédské lékařské asociace.

„Ve Švédsku je zhruba pětadvacet tisíc doktorů,“ oznámil Wallander poté, co Ebba zatelefonovala výsledek do zasedací místnosti.

Všichni zalapali po dechu.

Dvacet pět tisíc lékařů.

„Kde všichni jsou, když je člověk potřebuje?“ plácl Martinsson.

Björk začínal být netrpělivý.

„Pokročíme teď ještě někam dál?“ chtěl vědět. „Jestli ne, máme spoustu práce. Zítra v osm ráno další schůze.“

„Já si to vezmu,“ řekl Martinsson.

Pobrali všechny papíry a postupně se zvedali, načež zazvonil telefon. Martinsson a Wallander už byli na chodbě, když je Björk zavolal zpátky.

„Průlom,“ vychrlil brunátný v obličeji. „Zřejmě našli její auto. Volal Norén. Ke spáleništi přišel nějaký farmář, jestli prý policii zajímá, co našel v rybníku o pár kilometrů dál. Myslím, že říkal směrem na Sjöbo. Norén tam zajel a viděl, že z bahna trčí anténa. Ten farmář, nějaký Antonson, si byl jistý, že ještě minulý týden tam to auto nebylo.“

„Tak to mě podrž,“ vyhrkl Wallander. „To auto musí ven ještě teď večer. Nemůžeme čekat do zítřka. Budeme potřebovat reflektory a jeřáb.“

„Doufám, že v tom autě nikdo není,“ podotkl Svedberg.

„To právě zjistíme,“ odtušil Wallander. „Tak poběž.“

Rybník ležel v nepřístupném terénu u lesíka severně od Krageholmu, směrem na Sjöbo. Trvalo přes tři hodiny, než policie na místo dostala jeřáb a osvětlení. Teprve v půl desáté večer se jim podařilo k autu upevnit ocelové lano. V tu chvíli už Wallander napůl klouzal po svahu a brodil se dolů k rybníku. Půjčil si na to kombinézu, kterou měl Norén v autě jako náhradní. Ani si nevšiml, že je celý mokrý a dala se do něj zima. Soustředil se jen na auto.

Cítil napětí a zároveň odpor. Doufal, že je to správné auto. Ale hrozil se toho, že v něm najdou Louisu Åkerblomovou.

„Jedna věc je jistá,“ ozval se Svedberg. „Rozhodně to nebyla nehoda. To auto někdo do rybníka strčil tak, aby se nenašlo. Zřejmě v noci za tmy. Ten, kdo to udělal, si nevšiml, že anténa trčí z vody ven.“

Wallander přikývl. Svedberg měl pravdu.

Ocelové lano se zvolna napínalo. Jeřáb zabíral a začal táhnout.

Z vody se pomalu nořil zadek auta.

Wallander se podíval na Svedberga jakožto odborníka přes automobily.

„Je to ono?“ zeptal se.

„Počkej,“ odpověděl Svedberg. „Ještě nic nevidím.“

Vtom se lano uvolnilo. Auto zmizelo pod hladinou.

Museli začít od začátku.

Za půl hodiny jeřáb zabral znovu.

Wallander těkal pohledem z vozu nořícího se nad hladinu na Svedberga.

Kolega kývl.

„Je to ono. Toyota Corolla. Tutově.“

Wallander natočil reflektor. Teď bylo vidět, že auto je tmavě modré.

Vrak vystoupal z vody. Jeřáb se zastavil. Svedberg pohlédl na Wallandera. Pak šli k autu a nakoukli do něj každý z jedné strany.

Vůz byl prázdný.

Wallander otevřel kufr.

Nic.

„Nikdo tam není,“ konstatoval Svedberg.

Wallander pokýval hlavou a otočil se k rybníku. Po obvodu měřil odhadem sto metrů. Ale vzhledem k tomu, že z něj trčela anténa, zřejmě nebyl příliš hluboký.

„Potřebujeme potápěče,“ řekl Björkovi. „Teď hned.“

„V téhle tmě tam nic neuvidí,“ namítl Björk. „Musí to počkat do rána.“

„Jenom půjdou po dně,“ opáčil Wallander. „Potáhnou mezi sebou vlečné kotvy. Nechci čekat do zítřka.“

Björk se podvolil. Šel k policejnímu autu zavolat potápěče. Svedberg mezitím otevřel dveře na místě řidiče a posvítil dovnitř baterkou. Opatrně vyndal ven telefon.

„Poslední volané číslo se obvykle uloží,“ vysvětlil. „Třeba volala ještě jinam než na záznamník do kanceláře.“

„Dobře,“ pochválil ho Wallander. „Pálí ti to, Svedbergu.“

Při čekání na potápěče zatím udělali první prohlídku vozu. Na zadním sedadle Wallander našel zbytky papírového sáčku s rozmočenými zákusky.

Zatím všechno odpovídá, pomyslel si. Ale co se stalo potom? Po cestě? Koho jsi to potkala, Louiso Åkerblomová? Někoho, s kým jsi měla domluvenou schůzku?

Nebo někoho cizího? Kdo se s tebou chtěl setkat bez tvého vědomí?

„Není tu žádná kabelka,“ ozval se Svedberg. „Ani peněženka. V přihrádce jsou jenom papíry od auta a povinné ručení. A jeden výtisk Nového zákona.“

„Podívej se po ručně kreslené mapce,“ řekl Wallander.

Svedberg mapku nenašel.

Wallander auto pomalu obešel. Nebylo nijak poškozené. Louisa Åkerblomová neměla dopravní nehodu.

Posadili se do jednoho z hlídkových vozů a pili kávu z termosky. Přestalo pršet a nebe bylo téměř bez mraků.

„Je v tom rybníku?“ zeptal se Svedberg.

„Nevím,“ odtušil Wallander. „Možná.“

V hasičském autě přijeli dva mladí potápěči. Wallander a Svedberg je pozdravili, znali se z dřívějška.

„Co máme hledat?“ zeptal se první.

„Nejspíš tělo,“ odpověděl Wallander. „Možná peněženku nebo dámskou kabelku. Nebo něco dalšího, o čem nevíme.“

Potápěči se nachystali a vlezli do špinavé, stojaté vody. Mezi sebou měli tažná lanka.

Policisté mlčky stáli na břehu a sledovali je.

Když potápěči překonali rybník poprvé, dorazil Martinsson.

„Vidím, že máme správné auto,“ podotkl.

„Louisa Åkerblomová možná leží někde v rybníku,“ řekl Wallander.

Potápěči hledali pečlivě. Čas od času se jeden z nich zastavil a zatahal za kotvu na lanku. Na břehu se začaly kupit různé předměty. Rozbité sáňky, součástky z mlátičky obilí, ohnilé větve a jedna holínka.

Minula půlnoc. Po Louise Åkerblomové nikde ani stopy.

Ve tři čtvrtě na dvě ráno vystoupili potápěči na pevninu.

„Víc tam toho není,“ řekl jeden. „Ale můžeme to zítra zopakovat, pokud si myslíte, že by tam něco mělo být.“

„Ne,“ zamítl to Wallander. „Ona tam není.“

Ještě si vyměnili pár slov a vydali se každý svou cestou.

Wallander doma vypil pivo a snědl pár sucharů. Byl tak unavený, že mu to vůbec nemyslelo. Vykašlal se na nějaké převlékání, lehl si do postele tak, jak byl, a přikryl se dekou.

V půl osmé ráno devětadvacátého dubna byl už zase na stanici.

V autě cestou do práce ho něco napadlo. Našel si číslo na pastora Turesona. Zvedl to pastor osobně. Wallander se nejprve omluvil, že volá tak časně. Potom ho požádal, jestli by se ještě ten den mohli setkat.

„Jde o něco konkrétního?“ zeptal se pastor.

„Ne,“ odpověděl Wallander. „Mám jenom pár otázek a chtěl bych na ně znát odpověď. Všechno může být důležité.“

„Slyšel jsem oznámení v rádiu,“ řekl Tureson. „A četl jsem to v novinách. Nic nového?“

„Pořád jsme ji nenašli,“ odpověděl Wallander. „Vzhledem k probíhajícímu vyšetřování vám nemůžu nic moc dalšího říct.“

„Chápu,“ řekl pastor. „Nezlobte se, že se vyptávám. Ale jsem z Louisina zmizení samozřejmě nešťastný.“

Domluvili se, že se sejdou v jedenáct hodin v metodistickém kostele.

Wallander zavěsil a zamířil k Björkovi. Svedberg tam už seděl a zíval, Martinsson mluvil do Björkova telefonu. Jejich šéf nervózně bubnoval prsty do stolu. Martinsson s úšklebkem položil sluchátko do vidlice.

„Začínají nám chodit podněty od lidí,“ řekl. „Zatím to nevypadá na nic použitelného. Ale jeden člověk volal, že Louisu Åkerblomovou stoprocentně viděl minulý čtvrtek na letišti v Las Palmas. Jinými slovy den předtím, než zmizela.“

„Tak začneme,“ přerušil ho Björk.

Jejich velitel se očividně špatně vyspal. Byl unavený a podrážděný.

„Budeme pokračovat, kde jsme včera skončili,“ vzal si slovo Wallander. „Musíme důkladně prohledat auto. Tipy ze strany veřejnosti se budou zpracovávat postupně podle toho, jak budou přicházet. Já chci zajet na spáleniště a podívat se, co zjistili technici. Prst je na cestě do kriminalistické laboratoře. Otázka zní, jestli tu informaci zveřejníme, nebo ne.“

„Uděláme to,“ prohlásil Björk nečekaně rozhodným tónem. „Martinsson mi pomůže sepsat tiskovou zprávu. Hádám, že z toho bude v novinách poprask, jaký jsme ještě nezažili.“

„Bude lepší, když si to vezme Svedberg,“ ozval se Martinsson. „Já teď obvolávám pětadvacet tisíc švédských doktorů. A k tomu nepočítaně zdravotních středisek a pohotovostí. Chvíli mi to zabere.“

„Tak domluveno,“ řekl Björk. „Já si vezmu na starost toho advokáta ve Värnamo. Pokud se nic nestane, uvidíme se odpoledne.“

Wallander šel ke svému autu. Vypadalo to na krásný den. Zastavil se a natáhl do plic čerstvý vzduch. Poprvé ten rok pocítil, že se blíží jaro.

Když dorazil k vypálenému domu, čekala ho dvě překvapení.

Technici slavili během prvních ranních hodin úspěch. Komisaři kráčel vstříc Sven Nyberg, který nastoupil v Ystadu před několika málo měsíci. Předtím sloužil u policie v Malmö, ale když se naskytla příležitost, neváhal se přestěhovat. Wallander s ním zatím neměl moc co do činění. Ale předcházela ho pověst schopného technika, který umí dokonale ohledat místo činu. Že byl navíc příkrý a nebyla s ním kloudná řeč, na to už přišel Wallander sám.

„Myslím, že by ses měl na pár věcí podívat,“ prohlásil Nyberg.

Popošli ke stříšce na čtyřech nohách, zbudované proti dešti. Na igelitové plachtě pod ní leželo několik pokroucených kovových součástek.

„Nějaká bomba?“ zeptal se Wallander.

„Ne,“ odpověděl Nyberg. „Zbytky po náloži jsme ještě nenašli. Ale tohle je taky zajímavý. Díváš se na součásti velkého radiovysílače.“

Wallander nechápavě zvedl obočí.

„Kombinovaný vysílač a přijímač,“ upřesnil Nyberg. „Nedokážu říct, co je to za typ nebo výrobce. Ale rozhodně to není zařízení pro radioamatéry. Člověk by řekl, že je to trochu zvláštní součást interiéru v neobydleném domě. Který ještě k tomu vybouchne.“

Wallander přitakal.

„Máš pravdu,“ řekl. „O tomhle chci vědět víc.“

Nyberg zvedl z plachty další kus kovu.

„A tohle je taky zajímavá věcička,“ pokračoval. „Vidíš, co to je?“

Wallanderovi připadalo, že to vypadá jako pažba pistole.

„Zbraň,“ odhadl.

Nyberg přikývl.

„Pistole,“ potvrdil. „Pravděpodobně měla plný zásobník, když dům vyletěl do vzduchu. Zásobník vlivem tlakové vlny nebo ohně explodoval a pistole se roztrhla. Mám dojem, že to není jen tak obyčejný model. Jak vidíš, pažba je prodloužená. Rozhodně to není luger nebo beretta.“

„A co to teda je?“

„Na to je teď brzo,“ odbyl ho Nyberg. „Ale jakmile to zjistíme, dám ti vědět.“

Nacpal si dýmku a zapálil si.

„Co si o tomhle všem myslíš?“ zeptal se.

Wallander potřásl hlavou.

„Zatím v tom tápu jako už dlouho ne,“ přiznal upřímně. „Nevidím žádné souvislosti, jenom vím, že pátrám po nezvěstné ženě a celou dobu narážím na nejpodivnější stopy. Useknutý prst, kusy radiovysílače, divné modely zbraní. Možná bych měl vyjít právě z toho, co je na tom případu neobvyklé. Nečekat, až se objeví něco, co jako policajt už dávno znám.“

„To chce trpělivost,“ odtušil Nyberg. „Časem nějakou spojitost určitě najdeme.“

Nyberg se vrátil ke své složité skládačce. Wallander chvíli bloumal kolem spáleniště a znovu se v duchu snažil shrnout všechna fakta. Nakonec to vzdal.

Sedl si do auta a zavolal na stanici.

„Přišlo hodně tipů?“ zeptal se Ebby.

„Lidi volají prakticky nepřetržitě,“ sdělila mu. „Svedberg šel před chvílí kolem a říkal, že pár těch telefonátů vypadalo zajímavě a věrohodně. Víc nevím.“

Wallander jí dal číslo na metodistický kostel a rozhodl se, že až si promluví s pastorem, prohledá kousek po kousku Louisin psací stůl v kanceláři. Tížilo ho špatné svědomí, že se dosud spokojil s první, povrchní prohlídkou.

Jel zpátky do Ystadu. Do schůzky s pastorem mu zbývalo ještě dost času, a tak zaparkoval a šel do obchodu s elektronikou. Dlouho se nerozmýšlel a koupil si na splátky novou hi-fi věž. Pak zajel domů do Mariagatan a věž zapojil. Koupil si i jedno CD, Pucciniho Turandot. Strčil disk do přehrávače, natáhl se na pohovku a myslel na Baibu Liepovou. Jenže se mu neustále vybavoval obličej Louisy Åkerblomové.

S trhnutím se probudil a podíval se na hodinky. Se zaklením zjistil, že v kostele měl být už před deseti minutami.

Pastor Tureson na něj čekal v zadní místnosti kostela, která sloužila jako něco mezi skladem a kanceláří. Na zdech visely dečky s vyšitými citáty z bible. V okenním výklenku stál kávovar.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl Wallander.

„Je mi jasné, že policie má hodně práce,“ odvětil pastor Tureson.

Wallander se posadil na židli a vytáhl poznámkový blok. Tureson mu nabídl kávu, ale komisař odmítl.

„Snažím se udělat si představu o tom, kdo přesně je Louisa Åkerblomová,“ začal. „Všechno, co jsem se zatím dozvěděl, ukazuje stejným směrem. Že to byla naprosto vyrovnaná žena, která by nikdy z vlastní vůle svého muže a děti neopustila.“

„Tak ji všichni známe,“ přisvědčil Tureson.

„Zároveň je mi to podezřelé,“ pokračoval Wallander.

„Podezřelé?“

Tureson se tvářil překvapeně.

„Zkrátka si nemyslím, že existují bezchybní a dokonale vyrovnaní lidé,“ upřesnil Wallander. „Každý má nějaký flíček. Teď jde jen o to, jakou poskvrnku měla Louisa Åkerblomová. Předpokládám, že se nevypařila proto, že by nesnesla tolik štěstí najednou.“

„Všichni naši farníci by vám řekli totéž, pane komisaři,“ řekl Tureson.

Wallander později nedokázal říct, co se v tu chvíli vlastně stalo. Ale něco v pastorově hlase náhle vyburcovalo jeho pozornost. Jako by Tureson stůj co stůj obhajoval obrázek Louisy Åkerblomové, přestože ho nikdo nezpochybňoval. Wallander se přece ptal jen na obecné otázky. Nebo že by obhajoval něco jiného?

Přehodil výhybku a položil pastorovi otázku, která mu předtím připadala okrajová.

„Povězte mi něco o vaší farnosti,“ vyzval ho. „Proč se člověk rozhodne, že se stane členem metodistické církve?“

„Naše víra v Boha a výklad bible se nám jeví jako ten pravý,“ odpověděl pastor Tureson.

„A je to tak?“ zeptal se Wallander.

„Podle našeho chápání ano,“ řekl Tureson. „Ale jiné církve to samozřejmě zpochybňují, to je přirozené.“

„Je mezi zdejšími farníky někdo, kdo nemá Louisu Åkerblomovou rád?“ nadhodil Wallander a okamžitě měl dojem, že muž naproti němu zaváhal s odpovědí o chvilku déle, než by se slušelo.

„To si neumím představit,“ odpověděl pastor.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílá lvice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.