Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Edice Právo pro každého

JUDr. Ing. Veronika Ryšávková, Ing. Pavla Benátčanová, Mgr. et Mgr. Dana Prudíková, Ph.D., Mgr. František Korbel, Ph.D.

Nový občanský zákoník úplně pro všechny

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5479. publikaci

Ilustrace Jan H. Lušovský
Realizace obálky Štěpán Korčiš
Sazba Jan Šístek
Odpovědná redaktorka Ing. Šárka Kratochvílová
Počet stran 304
První vydání, Praha 2014

Vytiskla Tiskárna Tisk Centrum, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-5157-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-8968-2 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8970-5 (ve formátu EPUB)

Vážení a milí čtenáři,

právě jste otevřeli knížku o novém občanském zákoníku. O něm se říká, že je inspirovaný lidmi a určený všem lidem. Co si ale budeme povídat – stále je to zákon se svými paragrafy, strohými ustanoveními a právními termíny. A jinak by to ani nešlo. Zákoník je tu skutečně pro lidi, ale ze všeho nejvíc svým obsahem. Oblíbenou četbou před spaním či na dovolenou se asi sám a sobě pro běžného občana nestane. Proto jsme se rozhodli připravit pro vás něco odlehčenějšího.

Část z nás, autorů, stála u zrodu nových paragrafů, takže známe nejen jednotlivá ustanovení nového občanského zákoníku, ale i jejich smysl, účel a „podhoubí“ vzniku. Část z nás se zase léta snaží přeložit různé zákony našeho právního řádu z právničiny do běžné řeči tak, aby je pochopili úplně všichni. Proto jsme dali hlavy dohromady a vytvořili pro vás téměř „povídkového“ průvodce novou úpravou.

Na začátku každé kapitoly naleznete úvodník Františka Korbela, který měl jako náměstek několika ministrů spravedlnosti přípravu zákoníku na starosti. Ten shrnuje smysl nové úpravy a občas dá nahlédnout i pod pokličku jeho příprav. Následuje pak souhrn nejdůležitějších novinek z každé oblasti, bohatě protkaný praktickými příklady ze života doplněnými o ilustrované vtipy. Na konci naleznete pro lepší orientaci slovníček základních pojmů doplněný o rejstřík.

Abyste se přiučili něčemu novému, nemusíte svůj zrak zapíchnout na první stránce této knihy a pozorně číst od začátku až do konce. Listujte jednotlivými kapitolami a začtěte se v místech, která se nejvíce dotýkají vašeho života. Dnes mohou souviset s koupí nového spotřebiče, za týden s jeho reklamací. Zamilovaní se můžou dočíst, co by je čekalo v manželství, ti zhrzení zase, jak se rozvést. Opatrné by mohlo zajímat, jak sepsat závěť, a podezíravé, jestli mohou odvolat svůj dar, když se ukáže, že si ho obdarovaný nezaslouží. Občanský zákoník upravuje desítky každodenních situací. S většinou si poradíte sami, u některých vám může poradit právě tato knížka.

Ať je vám tedy knížka dobrým pomocníkem a ať mají všechna vaše setkání s občanským právem vždy dobrý konec!

Autoři

Na tomto místě se patří poděkovat všem, kteří nám pomohli. Děkujeme tedy našim blízkým za shovívavost, redakci za příkladnou spolupráci a Mgr. Jiřímu Gaňovi z legislativního odboru Ministerstva spravedlnosti za ochotnou odbornou kontrolu a konzultace.

Občanský zákoník – zákon pro život

Od 1. ledna 2014 tu máme nový občanský zákoník. A nejen ten. S ním i nové zákony o obchodních korporacích, veřejných rejstřících, katastru nemovitostí, z části o soudním řízení a přibližně sto dalších novel. Na druhé straně bylo ve stejný okamžik zrušeno asi dvě stě jiných předpisů. To vypadá na pořádnou právní revoluci.

Bylo však něco takového v dobách klidu a míru vůbec nutné? Ano i ne. Jistě by se náš stát nezhroutil, kdybychom nepřijali novely žádné a zůstali u starého práva. Trval by v mnohém nevyhovující stav, s nímž jsme se naučili žít, a praxe by jej nějak překonávala, jako to dělala posledních dvacet let.

Co ale lidé a jejich práva? Občan musí být zmaten, když každý „vykladač“ zákonů tvrdí něco jiného, mnohdy dokonce protichůdného. Občan právu nerozumí a ani mu příliš nevěří. Svým způsobem je mu to jedno, protože on se vždy nějak domluví. V soukromém životě mu to často vystačí, dokud nenarazí na individuum, se kterým se domluvit nedá.

Ve veřejném právu to tak není. S finančním, stavebním či živnostenským úřadem se jen tak nedohodnete, s policií a trestními soudy také ne. Se svými smluvními partnery však ano. Přesto se až do konce minulého roku chovalo staré soukromé právo v mnoha případech spíše jako to veřejné. Zakazovalo nám různé soukromé dohody, vyžadovalo zbytečně přísnou formu a trestalo nás absolutní neplatností, jakmile jsme něco ze zákonných pravidel porušili. Bylo tomu tak proto, že po roce 1989 duch starého občanského zákoníku z roku 1964 přetrval i po více než padesáti novelách.

Nový občanský zákoník zavedené principy mění. Přináší jiné zásady a jiný pohled na soukromé právo jako celek. Upozaďuje formální pravidla a podporuje lidskou svobodu a zdravý selský rozum. Principy spravedlnosti a přirozených lidských práv nadřazuje nad formální zákon. Podporuje rozumný výklad práva. Říká konečně naplno to, k čemu nás nabádal Ústavní soud již desetiletí – že smysl zákona je důležitější než jeho text. A smyslem zákona je chránit nás – lidi – a naše práva.

Zákon sepsaný a schválený lidmi vždy chybuje. Také nový občanský zákoník má chyby, mezery a v různých detailech silnější a slabší místa. Jistě vyvolá dočasnou nejistotu a rozkolísání soudní praxe. Mnozí se jej, často ale především z neznalosti, bojí a varují před ním. V podstatných otázkách jde ale dobrým směrem a potřebujeme jej.

Nový zákoník posiluje lidskou svobodu a důvěru v platnost lidského jednání. Dává lidem desítky nových práv, která dříve neměli. Věnuje se větší pozornost vůli jak mladých, tak i starých a nemocných, poškození získali nová práva, majetní nové možnosti, zůstavitelé nové nástroje, slabí lepší ochranu proti silným atd.

Buďme rádi, že zákoník máme podle plánu. Kdyby byl v obavách z nového odložen, mohlo by to být také napořád.

Nový občanský zákoník vyšel ve Sbírce zákonů pod symbolickým číslem 89/2012 Sb. Číslovka 89 nesymbolizuje jen rok tzv. „sametové revoluce“ a boje o demokracii, ale také revoluci v právu, která byla touto velkou změnou odstartována.

Přestože soukromé právo bylo narychlo a jen provizorně přepracováno již počátkem devadesátých let, čekalo na svoji skutečnou obnovu až do roku 2014 a je výsledkem čtrnácti let prací stovek právníků v čele s profesorem Karlem Eliášem.

Soukromé právo ve společnosti slouží k úpravě vztahů mezi lidmi – skrze smlouvy, které spolu uzavírají, spolu komunikují. Na rozdíl od práva veřejného, které reguluje chování lidí pomocí rozhodování úřadů, jež mohou rozhodovat o právech a povinnostech jiných, v právu soukromém reguluje člověk svoje chování sám. K právnímu jednání dochází často i nevědomky. Je potřeba si uvědomit, že do právních vztahů vstupuje člověk po celý den od chvíle, kdy ráno otevře oči, až do okamžiku, kdy je večer zavře.

Příklad

Nástupem do tramvaje uzavíráte smlouvu o přepravě, koupí rohlíků v obchodě smlouvu kupní, právně jednáte, když si v restauraci objednáte kávu nebo odložíte kabát na věšák. Nevědomky jste tím učinili návrh na uzavření smlouvy a vzniká vám též právo na případnou náhradu škody, pokud by se vám kabát z místa k tomu v provozovně určeného ztratil. Dokonce i když večer dorazíte domů k rodině, vstupujete s jejími členy do právních vztahů, například když manželce odevzdáte výplatu nebo když ukládáte trest svému dítku, které už zase přineslo ze školy poznámku.

Pokud je vše v pořádku, ani si neuvědomujete, že právě prožíváte něco, co má svá zákonem daná pravidla. V soukromém právu platí, že je jen a jen na vás, jak se rozhodnete realizovat svá přání a využít svá práva – vaše oprávnění jednat je však limitováno stejným právem druhých.

Více svobody i spravedlnosti

Nová pravidla soukromého práva přinášejí nové možnosti, jak mohou lidé realizovat svá práva a prosazovat své zájmy. Mohou se například rozhodnout, zda je pro ně lepší sepsat dědickou smlouvu ještě za života se svými dědici, či jednostranně pořídit pro případ smrti formou závěti. Mohou se rozhodnout, zda se podřídí paragrafům o kupní smlouvě, které nabízí občanský zákoník, nebo si sjednají svoje vlastní pravidla a vtělí je do smlouvy. Pokud se totiž domluvená pravidla nebudou příčit dobrým mravům, ochraně slabší strany či veřejnému pořádku, mohou tak učinit a dohodnout se jakkoli se jim zlíbí, takže klidně i odchylně od zákona.

Příklad

Nevyhovuje vám například vládou stanovená sazba úroku z prodlení nebo ani nevíte, že něco takového vůbec je, a nechce se vám to hledat? Od nového roku si můžete v soukromém styku sjednat úrok, na jakém se s protistranou dohodnete. Nemusíte se již obávat, že vaše dohody budou neplatné jenom proto, že se o pár procent liší od nějakého nařízení vlády, o němž jste v životě ani neslyšeli. Dohodnout si můžete, co chcete, pokud budete jednat poctivě.

Pokud byste ale snad chtěli zneužít situace nebo své převahy a „sedřít z protistrany kůži“, pak to budete mít naopak těžší. Nový zákoník zná nejen poctivost, dobrou víru a dobré mravy, ale i nepoctivost, lichvu, zneužití práva či neúměrné zkrácení. A v takových případech chrání dotčenou stranu více než staré právo. O tom všem se dozvíte na dalších stránkách této knížky.

Základní hodnotou je člověk

Občanský zákoník dále například rozšiřuje možnosti ochrany osobnosti člověka, za určitých podmínek umožňuje podnikat i osobám mladším osmnácti let a otevírá prostor pro vyšší odškodnění při újmě na životě a zdraví.

Klade také důraz na vůli a přání člověka. Umožňuje každému vyjádřit dopředu přání, jak by měly být jeho záležitosti spravovány, až u něj naplno vypukne například Alzheimerova choroba a už nebude schopný rozumného úsudku. Stanoví, že by měl být vždy zkoumán a zohledněn smysl a účel, který byl právním jednáním zamýšlen, ne jen formální pravidla. Lidé totiž zpravidla vědí, co chtějí, ale nevědí, jaká jsou v zákonech pravidla. Pro nový občanský zákoník je typické, že nadřazuje vůli lidí právě takovým pravidlům. Samozřejmě jen v případech, kdy to ničemu nevadí. Co přesně znamená tato věta, se dočtete níže.

Omezení neplatnosti

Starý zákoník upřednostňoval tzv. „absolutní neplatnost“, která působila vždy přímo ze zákona a smlouvy zneplatňovala automaticky od jejich počátku. Tak tomu bylo i v případech, že ani jedna ze stran neměla s plněním podle smlouvy problém, smlouvu uzavřely vědomě, v dobré víře a počítaly s ní. Absolutní neplatnost představovala v podstatě trest od státu za to, že se lidé mezi sebou dohodli jinak, než jim diktoval zákon. Absolutní neplatnost do soukromého práva nepatří, nanejvýš jako výjimka tam, kde jsou dotčeny nějaké veřejné zájmy nebo mravnost. Proč by však měla být absolutně neplatná smlouva mezi dvěma lidmi, kteří se na něčem dohodli, jen proto, že to třeba měli udělat podle zákona písemně?

Nový zákoník stanoví, že na právní jednání je třeba hledět spíše jako na platné než neplatné. Když už by mělo být jednání označeno za neplatné, počítá spíše s relativní neplatností, podle které se bude smlouva považovat za platnou až do okamžiku, kdy se osoba, na jejíž ochranu je relativní neplatnost stanovena, této neplatnosti dovolá. Jinak řečeno, konkrétní osoba musí chtít vyvolat neplatnost smlouvy a také vyvinout příslušnou aktivitu, například poslat druhé straně oznámení, že je jejich ujednání neplatné. Jinak se bude smlouva nadále považovat za platnou.

Méně formalizmu

Nová pravidla nejsou sešněrována často nadbytečnými požadavky na formu ujednání. Až na výjimky, kterou představuje například převod nemovitostí kvůli zápisu do katastru nemovitostí, má každý právo zvolit si pro své právní jednání libovolnou formu. Zákon nám tedy většinou nevnucuje písemnou formu. Uzavírat smlouvy písemně je samozřejmě v mnoha případech lepší hlavně z důkazního hlediska v případě možného budoucího sporu. Pokud by to ale smluvní strany opomněly nebo prostě nechtěly smlouvu sepsat písemně, nebude to mít automaticky za následek neplatnost smlouvy, jak tomu často bylo za éry starého zákona.

Příklad

Mezi smlouvy, kde už nově postačí ústní forma, patří smlouva o smlouvě budoucí, postoupení pohledávky, převzetí dluhu, přistoupení k dluhu, postoupení celé smlouvy, prominutí dluhu, smluvní pokuta, převzetí záruky za jakost, tichá společnost, koupě a pacht závodu, v některých případech i nájem aj.

Sjednocení práva

Řešíte rozvod? Zakládáte spolek? Řešíte bytovou problematiku? Potřebujete se pojistit či hodláte začít podnikat a otevřít v nájmu obchod? Zatímco ještě v roce 2013 byste museli zkoumat speciální ustanovení zákona o rodině, o sdružování občanů, o vlastnictví bytů, o pojistné smlouvě či o nájmu a podnájmu nebytových prostor, nový občanský zákoník ve svých 3 081 paragrafech tyto situace řeší na jednom místě. Současně ruší 238 jiných předpisů. Objem nových pravidel tak narostl zhruba jenom o dvacet procent.

Pozor!

Již nehledejte pravidla týkající se výchovy dětí či nájmu nebytových prostor v jiných právních předpisech. Nově je většina situací upravena v občanském zákoníku. Speciální úprava zůstala například pro pracovní smlouvu v zákoníku práce nebo pro registrované partnery v zákoně o registrovaném partnerství.

Co si mohu ujednat a co ne?

Základním pravidlem je svoboda, tedy možnost ujednat si cokoliv si člověk přeje či co považuje za nutné a podstatné, pokud to zákon výslovně nezakazuje nebo pokud tím současně neporuší dobré mravy, veřejný pořádek, právo týkající se postavení osob včetně ochrany osobnosti. Součástí dobrých mravů je i ochrana slabšího a součástí veřejného pořádku ochrana třetích osob. Třeba těch, kteří kupují nemovitost v důvěře v zápis v katastru nemovitostí.

Zákaz občanský zákoník vyjadřuje různými způsoby: například se výslovně zakazuje založit právnickou osobu, jejímž účelem je porušení práva nebo dosažení nějakého cíle nezákonným způsobem. Ve spotřebitelském právu najdeme zákaz formulovaný jako tzv. „black list“ – seznam zakázaných ujednání vůči spotřebiteli. Za zákaz se považuje také stanovení následku v podobě neplatnosti – zákon považuje za neplatnou například lichevní smlouvu.

Zákaz najdeme v textu zákona vyjádřený i nepřímo. Zákon například říká, že se nepřihlíží k ujednané delší nebo kratší promlčecí lhůtě, pokud by byla ujednána v neprospěch slabší strany. Takovou promlčecí lhůtu tedy ujednat nelze. Konkrétních zákazů však v zákoníku příliš mnoho nenajdeme, zákon se snaží klást důraz na volnost stran v jejich jednání.

Dalším omezením smluvní svobody, které zákoník zmiňuje, jsou dobré mravy a veřejný pořádek. Dobrými mravy se rozumějí pravidla slušnosti mezi lidmi. Veřejný pořádek znamená, velmi zjednodušeně řečeno, ochranu základního řádu ve společnosti. Pravidla o dobrých mravech a veřejném pořádku znamenají, že si s druhým člověkem můžete uzavřít jakoukoliv smlouvu, pokud nebude těmto pravidlům odporovat. Nově si tedy budete moci ujednat například výši úroku z prodlení, ovšem nesmí být nemravně vysoká. Nicméně v obou případech se jedná o neurčité pojmy, které se budou vykládat vždy podle konkrétní situace. A nedohodnou-li se na nich strany sporu, pak o návrhu některé z nich rozhodne soud.

Ustanovení, že si nelze sjednat nic, co by odporovalo právnímu postavení osob, je přirozené. Těžko si ujednáte se svým smluvním partnerem, že zletilosti dosáhnete už ve dvanácti letech nebo až v den vašich pětadvacátých narozenin. Pravidlo o dosažení zletilosti osob dovršením jejich osmnáctého roku věku musí fungovat pro všechny stejně a pouze soud může v některých konkrétních případech rozhodnout jinak (například přiznat svéprávnost osobě, které ještě nebylo osmnáct).

Pozor!

Ačkoliv je nový občanský zákoník založen na smluvní svobodě a možnosti ujednat si téměř cokoliv, nikdy tato pravidla nesmí být proti dobrým mravům, veřejnému pořádku a nesmí se dotýkat právního postavení osob.

Právo na štěstí

Soukromé právo si klade za cíl chránit důstojnost a svobodu člověka i jeho přirozené právo brát se o vlastní štěstí a štěstí jeho rodiny, pokud tím nepůsobí bezdůvodně újmu druhým. Jinými slovy to znamená, že každý může svobodně usilovat o realizaci svých přání, pokud tím nezasahuje do štěstí jiných. Svoboda jednoho končí tam, kde začíná svoboda druhého.

Chrání se člověk

Občanský zákoník výslovně stanoví, že každý má právo na ochranu svého života a zdraví, jakož i svobody, cti, důstojnosti a soukromí. Tento princip je vyjádřen hned v úvodu mezi obecnými zásadami a dále se promítá v celé řadě konkrétních ustanovení. Svobodná vůle člověka je vyjádřena například v možnosti přiznat svéprávnost člověku staršímu než šestnáct let, ale mladšímu než osmnáct let, který prokáže schopnost sám se živit. Přiznáním svéprávnosti (tzv. emancipace) získá nezletilý člověk možnost schvalovat svoje právní jednání sám, bez svých zákonných zástupců.

Důstojnost člověka je chráněna novou škálou možností, které může využít duševně nemocný předtím, než bude omezen ve svéprávnosti. Jde o nová, tzv. podpůrná opatření (předběžné prohlášení, podpůrce, zástupce z řad členů domácnosti, opatrovník, opatrovnická rada).

Zákon také výslovně chrání osobnost člověka včetně všech jeho přirozených práv – každý je povinen ctít svobodné rozhodnutí člověka žít podle svého. Chráněn je například život a zdraví člověka a nově také právo žít v příznivém životním prostředí.

Občanský zákoník konkrétně stanoví, že kromě škody způsobené na přirozených právech člověka se nahrazuje i nemajetková újma, tedy například způsobené duševní útrapy.

Principem, že si strany mohou ujednat odlišně od zákona promlčecí lhůtu nebo omezení odpovědnosti za škodu, se zase klade důraz na svobodnou vůli každého člověka. Nepřihlíží se však k ujednáním k tíži slabší strany nebo k ujednáním, jimiž by se omezovaly nároky na náhradu škody na životě, zdraví a lidské osobnosti, nebo nároky za škodu způsobenou úmyslně či z hrubé nedbalosti.

Chrání se rodina

Další zásadou, na které je občanský zákoník budován, je ochrana rodiny, rodičovství a manželství. Tato zásada je dále promítnuta například do principu, že i členové rodiny se mohou samostatně domáhat ochrany při neoprávněném zásahu do příjmení jiného ze členů rodinného klanu, pokud by pro to svědčil důležitý zájem na ochraně rodiny.

Zákoník nově definuje obvyklé vybavení rodinné domácnosti, které slouží běžně nezbytným potřebám rodiny, jako je sporák, kuchyňská linka s příbory a nádobím, televize, postele či pračka. Pro užívání členy rodiny již není rozhodné, komu z nich tyto věci vlastnicky patří: k nakládání s tímto vybavením, které by se dotýkalo členů rodiny, je podle nového zákoníku třeba souhlas i druhého manžela.

K ochraně členů rodiny slouží i nový institut rodinného závodu, který chrání ty z členů rodiny, kteří společně s jedním z příbuzných pracují například na společné farmě. Rodinný závod vzniká automaticky a při jeho existenci mají všichni spolupracující příbuzní právo na výdělek a právo rozhodovat o dalším směřování závodu.

Konkrétním promítnutím obecného principu ochrany rodiny je i ochrana rodinného bydlení. Pokud jeden z manželů má právo nakládat s domem či bytem, ve kterém se nachází rodinná domácnost, nemůže toto bydlení žádným způsobem ohrozit či znemožnit například tak, že by byt či dům prodal, pokud nebude mít rodina zajištěné náhradní bydlení.

Chrání se slabší smluvní strana

Zákoník klade důraz na ochranu slabší smluvní strany. Obecně stanoví hned v úvodu, že nikdo nesmí pro nedostatek věku, rozumu nebo pro závislost svého postavení utrpět nedůvodnou újmu a že nikdo také nesmí bezdůvodně těžit z vlastní neschopnosti k újmě druhých.

Tato zásada je dále konkretizována například v ustanoveních týkajících se podnikatele, podle kterých nesmí ten, kdo vystupuje vůči dalším osobám v hospodářském styku, svou kvalitu odborníka ani své hospodářské postavení zneužít k vytváření nebo k využití závislosti slabší strany a k dosažení zřejmé a nedůvodné nerovnováhy ve vzájemných právech a povinnostech stran.

Smlouva, při jejímž uzavírání někdo zneužije tísně, nezkušenosti a rozumové slabosti, rozrušení či lehkomyslnosti druhé strany, může být prohlášena za neplatnou z důvodu lichvy.

Více chráněna je slabší strana, která neměla možnost ovlivnit základní podmínky smluvního vztahu při uzavírání tzv. formulářové smlouvy.

Zákon také stanoví, že pokud lze smlouvu vykládat různými způsoby, je nutné použít ten výklad, který je příznivější pro spotřebitele.

Zákon rovněž počítá s nájemcem jako slabší stranou ale jen u nájmu bytu k bydlení. Proto se v případě nájmu bytu nepřihlédne k těm ustanovením smlouvy, která by zkracovala nájemcova práva. A proto také nejde s nájemcem bytu platně sjednat např. smluvní pokutu.

Stejně tak se nepřihlíží k těm ujednáním, která by předem zkracovala práva slabší strany na náhradu újmy.

Sliby se mají plnit

Zákon obsahuje všeobecně platné pravidlo, že daný slib zavazuje a smlouvy mají být splněny. To je dále konkretizováno například tím, že již dohodnutou smlouvu lze změnit nebo zrušit jen se souhlasem všech stran. Povinnost splatit dluh nelze změnit jen tím, že se po uzavření smlouvy změní okolnosti a plnění se pro některou ze stran stane obtížnější. Zákonodárce z tohoto pravidla připustil i výjimky, ale jedná se většinou o mimořádné okolnosti, jako je například možnost dárce odvolat dar, pokud po darování upadne do takové nouze, že nemá ani na vlastní nutnou výživu. Nebo situace, kdy by bylo striktní plnění smlouvy pro jednu ze stran bez její viny hrubě nevýhodné a nespravedlivé.

Vlastnictví každého je chráněno

Jako další zásadu zákon zmiňuje ústavně garantované pravidlo, že vlastnické právo je chráněno zákonem a jen zákon může stanovit, jak vzniká a zaniká, a že nikomu nelze odepřít, co mu po právu náleží, tzv. „každému co jeho jest“.

Důraz na poctivost a spravedlnost

Nejedná se nicméně o konečný výčet zásad, vykládat občanský zákoník lze i pomocí dalších pravidel, pokud jsou založena na principu spravedlnosti a práva. Zákoník chrání poctivost a dobrou víru – každý má povinnost jednat v právním styku poctivě, nikdo nesmí těžit ze svého nepoctivého nebo protiprávního činu. Proto je chráněn ten, kdo si v dobré víře zakoupí automobil v kamenném obchodě, kde se nedá předpokládat, že bylo vozidlo ukradeno. Pokud by však člověk nakupoval zboží v bazaru, kde je toto nebezpečí vyšší, jeho právní ochrana se snižuje. Zákoník důvěřuje člověku a vychází z předpokladu, že člověk je v zásadě poctivý a slušný a jedná tak i s ostatními lidmi. To, že se poctivost a dobrá víra předpokládá, znamená, že ji nemusím složitě prokazovat, pokud jsem třeba přes deset let užíval pozemek v dobré víře a domáhám se vydržení. Mou dobrou víru by musel naopak zpochybňovat ten, kdo s vydržením nesouhlasí a brání se mu (např. ten, kdo tvrdí, že vlastníkem má být on sám).

Možnost domáhat se práv před soudem i svépomocí

Mezi zásady lze zařadit též pravidla pro domáhání se práva. Občanský zákoník výslovně říká, že každý, kdo se cítí ve svém právu zkrácen, se může domáhat ochrany u orgánu veřejné moci, kterým bývá zpravidla v soukromoprávní oblasti soud.

Na tento princip navazuje pravidlo, že soud má rozhodovat „ve stejných případech stejně“. Každý má tedy právo očekávat, že jeho případ bude rozhodnutý obdobně, jako jiný případ, o kterém bylo již dříve soudy rozhodováno, za předpokladu, že se případy v podstatných znacích shodují. Pokud by soud rozhodl jinak, musí své rozhodnutí přesvědčivě vysvětlit, odůvodnit, proč se od prvního rozhodnutí odchýlil.

Pozor!

Občanský zákoník umožňuje, aby ve výjimečných případech uplatnil své právo člověk sám. Tzv. svépomoc může využít každý, pokud je jeho právo ohroženo a je zřejmé, že by zásah veřejné moci přišel pozdě. V takovém případě ale musí jít o bezprostřední ohrožení práv (tj. někdo přímo útočí, krade majetek apod.) a jejich ochrana musí být přiměřená (zjevně nepřiměřené by bylo střílet po člověku, který bez placení utíká z hospody atp.).

Duch vítězí nad textem

Zákoník hned v úvodu říká, že konkrétní paragrafy je nutné vykládat v souladu s ústavou a že je třeba zohlednit i výše uvedené zásady. Pokud by někdo vykládal ustanovení občanského zákoníku pouze „otrocky“ a doslovně četl jednotlivé paragrafy v rozporu a proti smyslu toho, co bylo výše řečeno, chyboval by.

Výklad podle ducha zákona a hodnot, které se jím chrání, má přednost před doslovnou textací zákona, pokud by se mu příčila. Výklad a použití právního předpisu nesmí být v rozporu s dobrými mravy a nesmí vést ke krutosti nebo bezohlednosti urážející obyčejné lidské cítění. Nikdo se také nesmí dovolávat slov právního předpisu proti jeho smyslu.

Vedle výslovných pravidel, která jsou obsažena v občanském zákoníku, se umožňuje i širší soudcovské dotváření práva. Vyjma tradičního a dobře známého principu analogie, kdy se situace v případě mezery v zákoně posoudí podle ustanovení nejbližšího, přináší další pravidlo, které při nedostatku právní úpravy umožňuje posoudit případ podle principů spravedlnosti a zásad tak, aby se dospělo k dobrému uspořádání práv a povinností se zřetelem ke zvyklostem soukromého života a s přihlédnutím ke stavu právní nauky i ustálené rozhodovací praxi.

Pozor!

Soud může rozhodovat nejen podle výslovné dikce zákona, ale aby šlo zohlednit konkrétní okolnosti případu, klade se také důraz na smysl zákona a na dosažení spravedlnosti.

Soudcovské dotváření práva podporuje i časté využívání obecných pojmů a generálních klauzulí, které umožňují posoudit případ a rozhodnout např. podle „zásad slušnosti a dobrých mravů“ (např. pokud chce jeden z manželů opustit rodinnou domácnost) nebo jen „slušnosti“ (dítě je povinné zajistit svým rodičům slušnou výživu) nebo na základě „spravedlivých důvodů“(soud podle nich může např. zkrátit nebo prodloužit dobu, na kterou je zřízeno právo stavby). V tomto smyslu má tedy soud, pokud se spolu smluvní strany nedohodnou, široký prostor pro uvážení, jak mají být vzájemné vztahy uspořádány.

Co kde v zákoníku najdete?

Zatím jsme rozebírali poměrně úzký okruh ustanovení – základní zásady a výkladová pravidla, která jsou obsažena v prvních čtrnácti paragrafech zákona. Z hlediska interpretace se jedná o nejdůležitější pasáž. Skrze základní zásady je nutno číst zbylých cca 3 000 paragrafů. Vždy při zvažování konkrétního pravidla, které se v zákoně objeví, je třeba mít na mysli, že se má chránit osobnost člověka, rodina, slabší smluvní strana atd.

Zákoník upravuje konkrétně jednotlivé oblasti soukromého práva v základních čtyřech částech.

Část první – Základní stavební jednotkou je osoba

První část je obecná. Obsahuje pravidla společná pro celý zbytek zákona. Začíná oněmi základními zásadami, které pomáhají nejen právníkům, ale především běžným lidem – občanům, kteří detailní paragrafy neznají a nikdy znát nebudou. Zásady bychom si měli uvědomovat všichni a řídit se podle nich, protože nepředstavují jen základ práva, ale i standardy lidského chování. Budeme-li se v životě řídit zásadami nového občanského práva, nemůžeme udělat chybu. V dalších částech knihy zjistíme, že i konkrétní právní pravidla jsou sepsána podle nich. I bez znalosti podrobností můžeme ze zásad odhadnout, jak určitou situaci zákoník řeší. Zjednodušeně řečeno – řeší ji především spravedlivě, neboť tak to má být a tak to mohou lidé předpokládat.

Na úvodní ustanovení zákoníku plynule navazují ustanovení o osobách (fyzických a právnických), které jsou základní stavební jednotkou celého soukromého práva. Dočtete se zde, že právní osobnost člověka vzniká narozením, resp. že ji má již počaté dítě, narodí-li se živé. Další partie popisují svéprávnost, její postupné nabývání dospíváním i její postupnou ztrátu stárnutím či nemocí. Oproti starému právu tu najdete celou řadu novinek. Například dřívější přiznání svéprávnosti nebo možnost podnikání nezletilých, jakož i nové možnosti ochrany práv starých a nemocných. Nová je také úprava nezvěstnosti a řešení problémů s právním jednáním zmizelých osob, které dřívější právo ignorovalo. Svou úpravu má faktické, občanskoprávní, bydliště, jméno i pseudonym. Detailněji se řeší také různé situace, které mohou nastat při úmrtí člověka. Mnohem podrobněji a lépe je upravena ochrana osobnosti člověka, včetně práv pacientů, ochrany těla a duše, nakládání s částmi lidského těla až po posmrtnou ochranu těla a zájmů zemřelého i jeho pozůstalých.

Osobami ovšem nejsou pouze osoby fyzické, v právním řádu známe i osoby právnické – spolky, nadace, akciové společnosti, družstva aj. Obecná ustanovení o těchto osobách jsou v občanském zákoníku řazena hned za pravidly pro osoby fyzické. Ustanovení tam upravená, jako je vznik právnické osoby, její název, sídlo, jednání jejích orgánů včetně odpovědnosti a zánik, jsou společné pro všechny typy právnických osob.

Občanský zákoník dále v první části obsahuje pravidla pro spolky (dříve občanská sdružení), nadace a nadační fondy, ústavy. (Další právnickou osobností, která je zařazená v občanském zákoníku, je společenství vlastníků jednotek (bytů) – tato ustanovení jsou nicméně zařazena v části třetí, která se týká věcných práv.) Pravidla týkající se akciové společnosti, společnosti s ručením omezeným, veřejné obchodní společnosti, komanditní společnosti, družstva, včetně bytového a sociálního družstva, obsahuje nový zákon o obchodních korporacích (zákon č. 90/2012 Sb.).

Po osobách přichází na řadu vymezení spotřebitele, podnikatele, zastoupení a věcí v právním smyslu. První část zákoníku je zakončena ustanoveními týkajícími se obecně právních skutečností – tedy právním jednáním (řeší se zde, kdy je platné, kdy neplatné, kdy jde o jednání zdánlivé, tj. jen na oko apod.) a právními událostmi (to jsou situace nezávislé na jednání osob, jako je plynutí a počítání času, stanovení toho, kdy se lze ještě u soudu úspěšně domáhat práva, a kdy již dojde k jeho promlčení, případně zániku práva aj.).

Obsah první části nového občanského zákoníku

První část – Obecná část (§ 1 – § 654)

Hlava I – Zásady (§ 1 – § 14)

Hlava II – Osoby (§ 15 – § 435)

Díl – Fyzické osoby

Díl – Právnické osoby – spolek, nadace, ústav

Díl – Spotřebitel, Podnikatel

Hlava III – Zastoupení (§ 436 – § 488)

Díl – Smluvní zastoupení

Díl – Zákonné zastoupení

Hlava IV – Věci a jejich rozdělení (§ 489 – § 544)

Hlava V – Právní skutečnosti (§ 545 – § 654)

Díl – Právní jednání

Díl – Právní skutečnosti

Díl – Promlčení a prekluze

Pozor!

Kromě obecných výkladových pravidel obsahuje první část zákoníku i ustanovení týkající se osob. Dále se v nich dočtete, v jaké formě má být sepsána plná moc, kdy je vaše jednání platné či neplatné, jaké jsou důsledky omylu, kdy dojde k promlčení práva, koho lze považovat za spotřebitele či podnikatele. Jedná se o společná ustanovení pro celý zbytek zákoníku.

Část druhá – Rodina není jen základ státu

Spojením jednotlivých osob je tvořena rodina, proto hned druhou část zákoníku tvoří pravidla týkající se rodinného práva. Pokud tedy budete chtít uzavřít manželství, budete muset splnit podmínky, které jsou stanoveny na tomto místě. Nalezneme zde ale i ustanovení o zániku manželství rozvodem či smrtí, o vztazích mezi příbuznými, výživném, právech a povinnostech manželů, o výchově a zákonném zastoupení dětí a další. Část týkající se rodinného práva také obsahuje pravidla pro nakládání se společným majetkem, odpovědnost za dluhy vzniklé za trvání manželství a vůbec tzv. „manželské majetkové právo“ včetně společného bydlení. Řeší se tu také vztahy mezi rodiči a dětmi, svěření dětí do péče po rozvodu, styk rodičů a nově i dalších osob blízkých s dětmi, osvojení, ale také další formy péče o dítě, jako například poručenství či pěstounství.

Obsah druhé části nového občanského zákoníku

Druhá část – Rodinné právo (§ 655 – § 975)

Hlava I – Manželství (vznik, zánik, majetek) (§ 655 – § 770)

Hlava II – Příbuzenství a švagrovství (určení rodičovství, osvojení, vztahy) (§ 771 – § 927)

Hlava III – Poručenství a jiné formy péče o dítě (§ 928 – § 975)

Díl – Poručenství

Díl – Opatrovnictví dítěte

Díl – Svěření dítěte do péče jiné osoby a pěstounství

Díl – Ústavní výchova

Pozor!

Pravidla pro manžele se neuplatní pro registrované partnery. Zákon o registrovaném partnerství funguje i nadále vedle občanského zákoníku.

Část třetí – Vlastnictví k věcem je zaručeno

Třetí část zákoníku obsahuje tzv. absolutní majetková práva, tedy práva, která působí vůči všem. Taková práva nepotřebují ke své realizaci partnera (jako tomu bývá u smluv) a všichni ostatní je musí respektovat. Patřím sem především právo vlastnické. Pouze vlastník má právo se svým majetkem v mezích právního řádu libovolně nakládat a jiné osoby z takového nakládání vyloučit. Z toho vyplývá pravidlo, že vlastnickému právu jednoho odpovídá povinnost všech ostatních zdržet se všeho, co by vlastníka omezovalo ve výkonu jeho vlastnického práva. Tato základní pravidla o účinku absolutních majetkových práv jsou upravena v samém úvodu třetí části.

Zákoník pak postupně stanoví konkrétní pravidla pro držbu, vlastnictví, spoluvlastnictví, věcná práva k cizím věcem a správu cizího majetku. Součástí je i dědění, protože pokud člověk nabyde věc jako součást pozůstalosti, pak také toto jeho vlastnické právo působí vůči všem.

Obsah třetí části nového občanského zákoníku

Třetí část – Absolutní majetková práva (§ 976 – § 1720)

Hlava I – Všeobecná ustanovení (§ 976 – § 978)

Hlava II – Věcná práva (§ 979 – § 1474)

Díl – Obecná ustanovení

Díl – Držba

Díl – Vlastnictví (povaha, nabytí)

Díl – Spoluvlastnictví (spoluvlastnický podíl, správa společné věci, bytové spoluvlastnictví)

Díl – Věcná práva k cizím věcem (právo stavby, věcná břemena, zástavní právo)

Díl – Správa cizího majetku

Hlava III – Dědické právo (§ 1475 – § 1720)

Díl – Právo na pozůstalost

Díl – Pořízení pro případ smrti (závěť, dědická smlouva)

Díl – Odkaz

Díl – Zákonná posloupnost (dědické třídy)

Díl – Povinný díl (nepominutelný dědic, vydědění)

Díl – Právo některých osob na zaopatření

Díl – Přechod pozůstalosti na dědice (nabytí dědictví, rozdělení pozůstalosti, dluhy postihující dědice)

Díl – Zcizení dědictví

Pozor!

Součástí třetí části nového občanského zákoníku, tzv. absolutních majetkových práv, jsou i ustanovení týkající se dědictví, kde jsou stanoveny podmínky, kdy člověk dědí, co může zůstavitel udělat se svým majetkem či za jakých podmínek přechází na dědice dluhy.

Část čtvrtá – Když se dva domluví…

Čtvrtá část zákoníku upravuje tzv. relativní majetková práva, tedy práva, která na rozdíl od práv absolutních nepůsobí vůči všem, ale týkají se pouze konkrétních osob, které spolu uzavřely smlouvu. Zjednodušeně řečeno, právu jednoho odpovídá povinnost druhého něco splnit. Jedná se o nejdelší část zákona obsahující celkem přes třináct set paragrafů. Nemusíte se ale ničeho bát – většina ustanovení je tzv. dispozitivní, což znamená, že se od paragrafů klidně můžete odchýlit a ujednat si cokoliv jiného, pokud to zákon výslovně nezakazuje, nebo pokud nejde o ujednání, které by ohrožovalo dobré mravy, veřejný pořádek či právní postavení osob.

Říkáte si, proč takové paragrafy zbytečně „nafukují“ nový zákoník, když si stejně můžete sjednat, co sami uznáte za vhodné? Většinou přijdou na řadu v případech, kdy na nějaké vlastní ujednání zapomenete.

Příklad

Představte si třeba tzv. výprosu – k uzavření smlouvy o výprose dochází, když si jdete od souseda na neurčito a bezplatně vypůjčit žebřík, abyste si mohli očesat jablka a švestky na stromech před domem. Žebřík si půjčíte na poslední chvíli, až když zjistíte, že jste svůj vlastní zapomněli na chalupě a nemáte už čas se pro něj vracet. Kdo z vás v této chvíli myslí na to, že by si měl ujednat, co se stane v případě, když žebřík poškodí? Pokud budete chtít pro tuto situaci vlastní pravidla, dohodnete si je se svým sousedem. Pokud je nechcete, nestihnete to nebo na to prostě zapomenete, stačí otevřít občanský zákoník.

Část čtvrtá začíná obecnými ustanoveními o závazcích. Naleznete zde úpravu toho, jak vznikají, jakou mají mít formu a obsah, jakým způsobem se mění, bývají zajišťovány či zanikají.

Obecný výklad pokračuje ustanoveními o jednotlivých smluvních typech, dočteme se zde tedy, jaké náležitosti má mít smlouva kupní, smlouva o dílo, jsou zde upraveny nové smluvní typy, jako je výprosa, pacht či výměnek. Na samém konci této části jsou závazky z deliktů – tedy náhrada újmy, nekalá soutěž či bezdůvodné obohacení.

Obsah části čtvrté – Relativní majetková práva (§ 1721 – § 3014)

Hlava I – Všeobecná ustanovení o závazcích (§ 1721 – § 2054) – vznik závazků, smlouva, obsah závazků, ustanovení o závazcích ze smluv uzavíraných se spotřebitelem, změny závazků, zánik závazků, zajištění a utvrzení dluhů.

Hlava II – Závazky z právních jednání, tzn. smlouvy (§ 2055 – § 2893) – darování, koupě, směna, výprosa, výpůjčka, nájem, pacht, licence, zápůjčka, úvěr, práce, úschova, sklad, příkaz, zprostředkování, komise, zasílatelství, zastoupení, zájezd, přeprava, dílo, péče o zdraví, kontrola, účet, důchod, výměnek, společnost, tichá společnost, pojištění, sázka, hra, los, slib.

Hlava III – Závazky z deliktů (§ 2894 – § 2990) – náhrada majetkové a nemajetkové újmy, nekalá soutěž.

Hlava IV – Závazky z jiných právních důvodů (§ 2991 – § 3014) – bezdůvodné obohacení, nepřikázané jednatelství.

Pozor!

Už nemusíte komplikovaně zkoumat paragrafy občanského a obchodního zákoníku a zjišťovat, které jsou pro vás výhodnější. Nově jsou klasické smlouvy, jako je smlouva kupní či smlouva o dílo, upraveny na jednom místě, v jediném zákoníku. Úprava je veskrze dispozitivní, můžete se tedy od ustanovení v zákoně odchýlit vzájemnou dohodou. Nezapomeňte, že ač si můžete sjednat dle libosti, co uznáte sami za vhodné, nikdy nemohou být vzájemná ujednání v rozporu s dobrými mravy nebo veřejným pořádkem.

Část pátá – Jak přejít od starých pravidel k novým?

Poslední, pátá část, zákoníku obsahuje tzv. pravidla společná, přechodná a závěrečná.

Ustanovení společná se snaží nastínit to, co je společné pro všechny předchozí paragrafy. Když například zákon vyžaduje, aby předběžné prohlášení bylo učiněno pouze veřejnou listinou, ve společných ustanoveních se dočteme, že to znamená notářský zápis. Že údaji, podle nichž lze člověka zjistit, jsou hlavně jméno, bydliště a datum narození. Že za písemnost lze považovat i elektronický dokument a že ochrana proti domácímu násilí se uplatní i v případě společného bydlení jiných osob, než jsou manželé.

Ustanovení přechodná se snaží zajistit hladký přechod staré právní úpravy na novou. Je jasné, že od ledna 2014 lze uzavírat smlouvy jen podle nového občanského zákoníku, ale co se stane s těmi, které již byly uzavřeny dříve? Občanský zákoník se obecně řídí pravidlem, že by se příliš nemělo zasahovat do již nabytých práv a tento princip přenáší do závazkového práva (část čtvrtá). Pokud jste tedy smlouvu uzavřeli ještě podle starých pravidel, budete se jimi řídit i nadále. Nic vám na druhou stranu nebrání v tom, abyste se se svým smluvním partnerem domluvili, že se raději budete řídit novými pravidly.

Zákonodárci na druhou stranu nechtěli, abychom tu po dlouhá léta a desetiletí měli dva právní režimy vedle sebe – tedy ten podle starého i nového občanského zákoníku – a proto dlouhodobější vztahy (ustanovení o osobách, rodině či věcných právech), které začaly před lednem 2014, se sice budou posuzovat podle staré právní úpravy, ale na nové skutečnosti, které z nich vznikají od 1. ledna 2014, se již použije právní úprava nová.

Příklad

Typicky půjde například o manželství. Pokud jste se se svou drahou polovičkou brali před 1. lednem 2014, tedy podle zákona o rodině z šedesátých let, ti starší a věrnější případně dokonce ještě podle staršího zákona z let čtyřicátých, řídily se vaše domácí vztahy do konce roku 2013 starou právní úpravou. Od ledna 2014 se ale například otázky výživného, svěření dítěte do péče nebo rozvodu již budou posuzovat podle nového občanského zákoníku.

Pozor!

Dostávali jste před koncem roku 2013 do schránek dopisy z bank, které upozorňovaly na změnu obchodních podmínek v souvislosti s novým občanským zákoníkem? Jejich změna byla vynucena právě speciální úpravou přechodných ustanovení. Ačkoliv se obecně smlouvy, které byly uzavřeny do konce roku 2013, řídí starou právní úpravou, existují dvě výjimky. A těmi jsou smlouva o nájmu včetně nájmu domu či bytu (kromě nájmu věci movité a pachtu) a smlouva o účtu. Protože i zde se předpokládá, že se jedná o dlouhodobější vztahy, zákonodárce rozhodl, že se jejich vznik a právní vztahy vzniklé do 31. prosince 2013 budou posuzovat starou právní úpravou, ale na vše, co se stane od ledna 2014, se už použije nový zákoník.

V závěrečných ustanoveních se ruší 238 jiných předpisů, na jejichž místo vstupují ustanovení nového občanského zákoníku. Poslední paragraf se věnuje vymezení přesného data, od kdy se musíme zákonem řídit, tedy od 1. ledna 2014. Právníci tento termín označují slovem „účinnost“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nový občanský zákoník úplně pro všechny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.