Keri Arthur v nakladatelství

FANTOM Print

Volání úplňku

Polibek hříchu

Smyslné zlo

Nebezpečné hry *

* Připravujeme

FANTOM Print

2014

Copyright © 2007 by Keri Arthur

Cover © Larry Rostant

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-603-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-604-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Chtěla bych vyjádřit dík všem z Bantamu,
kdo se podíleli na vzniku této knihy
– zvláště své editorce Anne a jejímu asistentovi Joshuovi.

Zvláštní dík patří mé agentce Miriam
a skupince literárních kritiků jménem Lulus.

1. KAPITOLA

Trénink žádná sláva.

Zvlášť když jeho hlavním účelem bylo vycvičit ze mě to, o čem jsem se zapřisáhla, že ze sebe udělat nenechám: strážkyni Direktoria pro jiné rasy.

Bylo to sice asi nevyhnutelné a já se s tím do jisté míry smířila, to však neznamenalo, že jsem z toho všeho byla nadšená.

Strážci byli daleko víc než jen specializovaní policisté, za něž je považovala většina lidí. Fungovali také jako soudci, soudní porota a popravčí. S ničím takovým se obyčejní policisté potýkat nemuseli. Samozřejmě že ti, které strážci měli takříkajíc odpravit, byli většinou psychopati bez sebekontroly a nepochybně si zasloužili smrt, ale plížit se nocí s cílem ukončit jejich nemrtvý život zkrátka nebylo to, po čem jsem denně toužila.

Ačkoli má vlčí duše někdy prahla po lovu víc, než jsem si byla ochotná připustit.

Jestli však existovala věc, která byla hůř snesitelná než celý trénink dohromady, pak trénink s mým bratrem. Nemohla jsem ho podvést. Ani flirtovat nebo tu a tam ukázat kousek těla a vyvést ho z míry. Nemohla jsem kňourat, že už mám dost a že už dál nemůžu, protože nebyl jen můj bratr; byl moje dvojče.

Věděl přesně, co můžu a co ne, protože to vycítil. Sice jsme nesdíleli klasickou telepatii dvojčat, ale vytušili jsme, kdy má ten druhý potíže nebo je zraněný.

A Rhoan zrovna teď věděl, že se snažím zdrhnout, a taky věděl proč.

Měla jsem strašně důležitou schůzku s jedním velmi sexy vlkodlakem.

Přesně za hodinu.

Když odejdu teď, stihnu se stavit doma a dát se do pucu, než mě Kellen – to byl on – vyzvedne. Když půjdu později, uvidí mě zbitou a neupravenou, prostě tak, jak poslední dobou vypadám skoro pořád.

„Neseřve tě Liander dneska večer?“ řekla jsem a ležérně mávla dřevěným obuškem, který jsem nafasovala, ale zatím nepoužila. Hlavně proto, abych neuhodila bratra.

On však podobný problém neřešil, o čemž svědčily modřiny na mém těle.

Na druhou stranu to nebyl on, kdo tohle po mně chtěl. Nepřál si, abych šla na misi, která se nezadržitelně blížila.

„Ano.“ Dál kolem mě kroužil a jeho krok byl stejně uvolněný jako výraz. Mě ale neoklamal. Nemohl, protože jsem cítila napětí v jeho těle skoro tak dobře, jako by bylo moje. „Ale schová si to až na okamžik, kdy mu zavolám a řeknu, že k němu jedu.“

„Má dneska narozeniny. Měl bys tam být a oslavovat, a ne tady ze mě vytloukat duši.“

Najednou se pohnul jinam, udělal krok vpřed a jeho obušek jsem viděla jen jako šmouhu, jak proti mně vystartoval. Ignorovala jsem jeho pohyb i ránu, nehýbala se a jen cítila, jak prsty mé levé ruky ovanul vítr od obušku. Oba jsme věděli, že si se mnou jen pohrává.

Kdyby to myslel vážně, ani bych jeho pohyb nezaregistrovala.

Usmál se. „Jakmile tady skončíme, budu tam. A nezapomeň, že pozval i tebe.“

„Mám křenit na vaší privátní party?“ řekla jsem suše. „Nemám zájem. Kromě toho bych raději dnes večer byla s Kellenem.“

„Chceš tím říct, že Quinn je pořád mimo hru?“

„Ne tak docela.“ Trochu jsem změnila polohu, ale pořád si ho držela na očích, jak kolem mě kroužil. Pod bosýma nohama mi skřípaly zelené měkké žíněnky, jimiž byla vystlána tréninková aréna v suterénu Direktoria.

„Za to může tvůj pot,“ okomentoval to. „Ale pořád ho ještě není dost.“

„Ježíši, Rhoane, měj slitování. Už jsem Kellena neviděla skoro týden. Chci si hrát s ním, a ne s tebou.“

Povytáhl obočí a ve stříbrných očích mu ďábelsky zajiskřilo. „Až mě položíš na záda na tu žíněnku, tak tě pustím.“

„Já ale chci dneska v noci pokládat na záda někoho jiného.“

„Jestli se nebudeš prát se mnou, donutí tě bojovat s Gautierem. A to si, myslím, ani jeden z nás nepřeje.“

„A když se budu prát s tebou a opravdu tě složím, tak mě stejně donutí bojovat s ním.“

Což bylo dost na houby. Upíry jsem neměla moc v lásce ani za normálních okolností, ačkoli se mezi nimi dali najít i slušní lidé jako třeba Quinn, který se momentálně v Sydney věnoval svému leteckému byznysu, a můj šéf Jack, velitel celé divize strážců. Gautier byl sprostý vrahoun. Byl to sice strážce a možná se ještě ničím neprovinil, ale byl to prostě parchant. Zároveň byl klon, vyrobený za jedním specifickým účelem: převzít vládu nad Direktoriem. Zatím v tomto směru žádné kroky nepodnikl, ale měla jsem neblahé tušení, že brzo podnikne.

Rhoan udělal další falešný výpad. Tentokrát mi obušek sklouzl po kloubech, zaštípalo to, ale kůže zůstala neporušená. Odolala jsem nutkání setřást tu bolest a trochu jsem změnila postoj, připravena na další skutečný útok.

„Takže co se děje mezi tebou a Quinnem?“

Nedělo se nic, a to byl celý problém. Poté co nadělal tolik cavyků kolem toho, abych splnila dohodu, kterou jsme mezi sebou měli, si v posledních několika měsících v podstatě hrál na milence na dálku. Bezmocně jsem vyfoukla vzduch, až se mi nadzvedly zpocené vlasy na čele. „Nemohli bychom si o tomhle promluvit až poté, co si pohraju s Kellenem?“

„Ne,“ řekl a udělal tak rychlý pohyb, že mi doslova zmizel z očí. Mohla jsem sice sledovat jeho tepelnou stopu pomocí infračerveného upířího zraku, ale vlastně jsem nemusela, protože jsem měla bystrý sluch i čich vlka. Nejenže jsem slyšela, jak lehce našlapuje na vinylové žíněnce a krouží kolem mě, ale taky jsem cítila závan jeho kořeněné, kožené vůně.

Obojí se teď blížilo zezadu.

Uhnula jsem a otočila se, zároveň jsem padla zády na žíněnku a vykopla. Nízká rána dopadla tvrdě zezadu do jeho nohy. Hekl a znovu se objevil, vrávoral a snažil se udržet na nohou.

Rychle jsem vstala a vrhla se na něj. Nebyla jsem ani z poloviny tak rychlá. Unikl z mého dosahu a zavrtěl hlavou. „Ty to nebereš vážně, Riley.“

„Ale jo, beru.“ Jen ne tak vážně, jak by si přál. Tedy ne dnes večer.

„Tolik toužíš poprat se s Gautierem?“

„Ne, ale toužím se setkat s Kellenem.“ Nedostatek sexu nesvědčí nikomu, ale pro vlkodlaka je to obzvlášť velké utrpení. Sex byl neodmyslitelnou součástí naší kultury – potřebovali jsme ho tolik, jako upíři potřebují krev. A tenhle zatracený výcvik byl takový žrout volného času, že jsem se ani nevzmohla na to, abych zašla do Blue Moon a trochu si užila.

Znovu jsem vydechla a snažila se myslet s chladnou hlavou. Absolutně se mi nechtělo ublížit bratrovi, ale jiná cesta odsud nevedla. Budu se muset snažit.

Jakmile ho však porazím, Jack to může vzít jako signál, že jsem připravená na větší sousto, a toho jsem se trochu obávala. Možná má bratr pravdu bez ohledu na to, co říká Jack. Možná bych se do toho opravdu neměla pouštět. Třeba nebudu nikdy připravená, i kdyby mě trénovali nevím jak.

Třeba to všechno podělám a ohrozím všechny na životě.

Rhoan to poslední neřekl nahlas, ale čím víc se blížil okamžik, kdy jsem měla proniknout do zločineckého kartelu Deshona Starra, tím více jsem na to musela myslet.

„Je to hloupé, a ty to víš,“ řekla jsem nakonec. „Boj s Gautierem nic nedokazuje.“

„Je nejlepší ve svém oboru. Boj s ním je pro strážce skvělou přípravou na to, co je čeká tam venku.“

„S tím rozdílem, že já se nechci stát strážkyní na plní úvazek.“

„Nemáš na vybranou, Riley.“

Věděla jsem to, ale to neznamenalo, že se k takovým vyhlídkám nemůžu stavět odmítavě. Jenže můj protest byla jen prázdná slova. Kdyby Jack ke mně teď přišel a nabídl mi, že můžu couvnout a nemusím se stát strážkyní, necouvla bych, protože nedopustím, aby Deshon Starr unikl trestu. Nejen za to, co udělal mně, ale taky Mishovi a Kadeovu partnerovi a mnoha ženám a mužům, kteří jsou stále zavření někde v množících celách.

Nemluvě o všech těch věcech, které vyprodukoval ve svých laboratořích – ohavnostech, které by matka příroda nikdy nestvořila, stvůrách zrozených jen pro dva účely: zabíjet na povel a zemřít na povel.

Po zádech mi přeběhl mráz. Narazila jsem jen na hrstku těchhle tvorů, ale měla jsem velmi špatný pocit, že před koncem měsíce jich uvidím mnohem víc, než bych si kdy přála.

Navlhčila jsem si rty a snažila se soustředit na Rhoana. Jestli ho mám položit na lopatky, abych se odtud dostala, tak to udělám. Chtěla jsem – potřebovala jsem – si ukrást trochu toho normálního života, než zase upadnu do marastu.

A ten se blížil. Cítila jsem to.

V oknech napravo od Rhoana se mihl stín. Bylo skoro šest, takže to byl nejspíš strážce, připravující se na večerní lov. Tahle aréna byla v pátém podzemním podlaží hned vedle strážcovské noclehárny. Bylo velmi komické, že v ní byly rakve. Někteří upíři se rádi chovali tak, jak od nich lidé vyžadovali, i když to ve skutečnosti nebylo nutné.

Ne že by sem nějací lidé zavítali. Bylo by to jako přivést beránka doprostřed smečky hladových lvů. Kdybych řekla, že by to dopadlo bledě, bylo by to slabé slovo. Strážci byli možná placeni za to, aby chránili lidi, ale rozhodně neměli daleko k tomu, aby si občas na některém z nich pochutnali.

Stín se mihl v dalším okně, a tentokrát se i Rhoan podíval tím směrem. Jen na chvíli, ale ta vteřina mi vnukla nápad.

Otočila jsem se a švihla jednou bosou nohou. Trefila jsem ho patou do žaludku, až se zapotácel. Rozmáchl se obuškem a těsně minul mou holeň, pak se jediným hladkým pohybem otočil a kopl. Jeho pata prosvištěla jen několik palců od mého nosu a pravděpodobně by nedopadla vedle, kdybych se nezaklonila.

Uznale pokýval hlavou. „No, to už je lepší.“

Zahekala jsem, změnila postoj a přehodila si obušek z jedné ruky do druhé. Plesknutí dřeva o kůži se kolem nás rozlehlo do ticha a Rhoanovi ztuhla ramena. Dívala jsem se mu do očí a s obuškem v levé ruce jsem po něm chtěla vyjet. V tu chvíli jsem se zarazila a můj pohled ulpěl za jeho zády.

„Ahoj, Jacku.“

Rhoan se otočil a v tu chvíli jsem udeřila a podkopla mu nohy. Rozplácl se na žíněnku a překvapený výraz se hned změnil ve výbuch smíchu.

„Nejstarší trik, který existuje, a já ti na to skočím.“

Usmála jsem se. „Staré triky jsou někdy užitečné.“

„Takže bych řekl, že teď můžeš jít.“ Natáhl ke mně ruku. „Pomoz mi vstát.“

„Tak hloupá nejsem, bratříčku.“

Stříbrné oči se mu pobaveně zaleskly, ale vstal sám. „Za pokus to stálo.“

„Můžu teda jít?“

„Taková byla dohoda.“ Vstal a šel na kraj arény pro ručník, který si předtím hodil přes tyč. „Zítra přesně v šest ráno tady budeš nastoupená.“

Zakňourala jsem: „To je ale zákeřný!“

Osušil si zrzavé ježaté vlasy ručníkem, a i když jsem mu neviděla do tváře, věděla jsem, že se škodolibě kření. Můj bratr umí být pěkný hajzlík.

„Možná si to příště rozmyslíš, než začneš podvádět.“

„Když to funguje, tak to není podvod.“

Pořád měl na rtech úsměv, ale do očí se mu vkradly starosti. Měl o mě strach, doopravdy strach kvůli té misi, na kterou se máme brzy vydat. Tohle bylo vzájemné. Ani jednomu z nás se nelíbilo, že ten druhý dělal strážce. Ale jak mi řekl už před mnoha lety, některé křižovatky života člověk prostě musí skousnout.

„Jsi tady, aby ses naučila bránit a útočit,“ řekl. „Hloupé triky ti život nezachrání.“

„I kdyby ho zachránily jen jednou, stojí za pokus.“

Zavrtěl hlavou. „Vidím, že dokud si nedáš sex, nebude s tebou kloudná řeč.“

„Jsem ráda, že jsi konečně pochopil, co se ti tady už hodinu snažím vysvětlit.“ Zakřenila jsem se. „A hele, ber to z té lepší stránky: Liander bude hrozně rád, že tě pro změnu uvidí v rozumný čas.“

Zavrčel. „No, kdyby mě tak hrozně nesvazoval, mohl by mě vídat častěji.“

Řekl to tak otráveně, že jsem nadzvedla obočí. „Přece ti nechává volnost, můžeš být, s kým chceš. Tomu se nedá říkat svazování.“

„Já vím, ale…“ Zmlknul a pokrčil rameny. „Nevím, jestli mu můžu dát to, co chce. Ani nevím, jestli toho vůbec někdy budu schopný.“

To přesně jsem řekla Quinnovi před dvěma měsíci. Bylo zarážející, jak moc se můj a bratrův milostný život podobal – i když já to Quinnovi řekla z úplně jiných důvodů než bratr. Rhoan Liandera skutečně miloval. Já to o Quinnovi říci nemohla. Vždyť jsme se ani pořádně neznali, spojoval nás jen sex.

Liander aspoň s Rhoanem byl v dobrém i ve zlém. Quinn už zase práskl do bot, i když tak moc tvrdil, že mě nenechá odejít, dokud my dva spolu neprozkoumáme všechny možnosti.

Těžko říct, jak to hodlal dělat až z dalekého Sydney. Možná se zkrátka rozhodl, že je se mnou moc potíží a že se na to radši vykašle. Jelikož jsme však sdíleli mocné erotické sny, pochybovala jsem, že tímhle kterýkoli z nás něco vyřeší.

Chytla jsem bratra za paži a lehce stiskla. „Liander tě miluje a počká si na tebe.“

Rhoan se mi zadíval do očí. „Nejsem si jistý, jestli jsem takové oddanosti hoden.“

Povytáhla jsem obočí. „Já jsem ti taky oddaná.“

Cvrnknul mě jemně do tváře. „Jo, ale ty jsi moje dvojče a členka mé smečky. Od tebe se to vyžaduje.“

„Pravda.“ Chvíli jsem ho zkoumala pohledem a pak jsem tiše řekla: „Naše smečka nás odvrhla, ale to neznamená, že si nezasloužíme lásku.“

Kolikrát za ta léta mi tohle říkal? A přesto, když dojde na něj, sám tomu nechce věřit.

Roztomile se usmál, ale byla v tom trocha smutku. „Rozdíl mezi tebou a mnou je, že já se nechci usadit. Vůbec. Chci být volný a moci si začít s kýmkoli a kdykoli.“

„S kýmkoli?“ přerušila jsem ho dost pobouřeným tónem. „Neříkej mi, že se pořád stýkáš s Davernem?“

Rhoan se zatvářil, jako bych nakousla nepříjemné téma. „Jen když je ve městě, a to teď moc často není.“

„Tys ale řekl Lianderovi, že už s ním nic nemáš, ne?“

„Jo, nemám. Jsme příležitostní milenci.“

„Takový drobný detail, který Liander asi moc neocení.“

Pokrčil rameny. „Podívej, nejsem schopný se zavazovat, ale je to součást mého já.“

Věděla jsem, že nemluví ani o životě strážce, ani o životě křížence, nýbrž o své sexualitě. A to mě rozzlobilo.

„Liander je stejný jako ty, a chce se usadit. Nevymýšlej si výmluvy, jen abys nemusel přiznat, že se bojíš.“

Teď povytáhl obočí, ale horlivost v jeho stříbřitých očích svědčila o tom, že jsem uhodila hřebík na hlavičku. „Bojím?“

„Jo. Kdyby ses usadil, znamenalo by to závazky. A ty se nechceš nikomu zavazovat kvůli tomu, co děláš, ne kvůli tomu, čím jsi. Přiznej si to – a taky to přiznej jemu – když už nic jiného.“

„Zaslouží si víc než jen partnera na částečný úvazek.“

„Možná ano,“ souhlasila jsem, zaskočená Rhoanovou reakcí. „Ani ty, ani já ale nemáme právo rozhodovat za něj. To jsou jeho volby a jeho život.“

Tiše se uchechtl, pak se sklonil a políbil mě na čelo. „Na holku jsi dost chytrá. Doufám, že si z té rady vezmeš poučení i ve svém životě.“

„Já? Poučit se? To spíš bude na Vánoce sněžit.“ Prosinec byl tady v Melbourne první letní měsíc, a tak by se musela stát hodně velká klimatická katastrofa, aby sněžilo. Když jsem ale uvažovala o bláznivých zvratech, kterými můj život poslední dobou prošel, sníh na Vánoce mi nepřipadal zas tak nereálný.

Možná se ale i já do budoucna poučím.

Dala jsem mu obušek, pak jsem ho jemně postrčila ke dveřím. „Běž za ním a určitě si s ním promluv.“

„Nechceš, abych tě doprovodil do šatny?“

„Ne, to bude dobrý.“ Aréna byla plně monitorována bezpečnostními kamerami, ať zde trénoval kdokoli, ale nepochybovala jsem, že Jack tu někde taky je. Měl osobní zájem na tom, aby se mi nic nestalo. Nejen proto, že mě chtěl na té misi, ale taky chtěl, aby ze mě byla strážkyně se vším všudy. „Uvidíme se zítra ráno.“

Kývl, přehodil si ručník přes ramena, zamířil ven a pohvizdoval si. Zjevně jsem nebyla sama, kdo se dnes večer těšil na zábavu.

Pousmála jsem se a zamířila na opačný konec arény, kde na mě čekal ručník a láhev s vodou. Vzala jsem ručník, omotala si jím culík a vyždímala do něj pot z vlasů. Pak jsem se utřela vzadu na krku a na obličeji. Dneska jsem sice nebojovala naplno, přesto jsme trénovali několik hodin, a nejenže se mi na kůži perlil pot, ale moje námořnické tričko bylo teď úplně černé, jak bylo promočené. Bylo fajn, že jsem se mohla osprchovat už tady, protože při mém štěstí na mě Kellen bude čekat před mým domem. Vlci sice dávají přednost přirozené vůni před syntetickou, ale právě teď jsem byla snad až příliš přirozená.

Natáhla jsem se pro láhev vody, když vtom jsem strnula. Kůže mě svrběla, před něčím mě varovala. Rhoan odešel, ale já jsem v aréně už nebyla sama.

Má předchozí intuice byla správná: v mém životě se zase něco podělá.

A postará se o to Gautier.

S ručníkem v ruce jsem se otočila a dělala jakoby nic. Stál u řady oken, šeredný, šlachovitý čahoun, a smrděl na sto honů.

„Koukám, že jste se ještě nedostal do té sprchy.“ Asi to nebyla nejmoudřejší poznámka, jakou jsem mohla pronést, ale pokud šlo o Gautiera, zdálo se, že neumím držet jazyk za zuby.

Tahle vlastnost mě dostane do potíží – a jestli ne dneska, tak v budoucnu určitě.

Zkřížil paže a usmál se. V tom úsměvu nebylo nic milého. V jeho strohých hnědých očích nic normálního. „Koukám, že se pořád do všeho vrháte po hlavě a nepřemýšlíte.“

„Každý máme nějakou tu chybičku.“ Začala jsem líně točit ručníkem a zajímalo mě, jak dlouho bude trvat ochrance, než zareaguje. A jestli je Jack vůbec nechá zareagovat.

„To jsem si všiml.“

Asi těžko je nechá, protože poslední dobou jsem si nedávala pozor na pusu a otvírala si ji i na něj. „Co tady děláte, Gautiere? Nemáte dost zlých hochů, které máte pozabíjet?“

„Mám.“

„Tak proč nejste na lovu? Jste přece na tohle ujetej.“

Jeho žraločí úsměv mi nahnal husí kůži na zádech. V ten moment mi došlo, že je na lovu.

A kořist jsem já.

Kurva.

Což sice nemohlo ani zdaleka vystihnout míru hnoje, do něhož jsem právě přistála, ale v tu chvíli mě jiné slovo nenapadlo. A nabíhalo mi v hlavě znovu, znovu a znovu.

Spolu s myšlenkou, že na mě ušili boudu. Tohle měl Jack za lubem celou dobu, když plánoval tenhle trénink.

Rhoan o tom nevěděl. Nikdy by s tím nesouhlasil. Nikdy.

„Takže vy mi jdete pomoct s výcvikem, jo?“

Bavil se tím a byl slizký jako říční bahno. „Učíte se rychle.“

Očividně ale ne dost rychle. Mělo mě napadnout, že Jack něco chystá. Celý den byl až příliš žoviální – což byl jistý znak toho, že to zas dopadne, jako když se někdo vysere do větráku.

Ale proč by na mě Gautiera posílal takhle brzo? Vždyť jsem ve výcviku teprve několik měsíců. Většina budoucích strážců tu stráví rok, než se jim dostane toho potěšení, že je Gautier může zmydlit.

Možná se stalo něco nečekaného, kvůli čemu museli změnit časový plán.

Navzdory té nepříznivé situaci jsem se zachvěla vzrušením. Chtěla jsem s tím skoncovat. Vrátit se do normálního života – ačkoli ten už se mě možná nebude týkat nikdy. Před šesti měsíci jsem dostala první injekci experimentálního léku na neplodnost, který od základu mění organismus – nebo aspoň u ostatních kříženců to tak bylo – a ty změny se možná začnou brzy projevovat.

Gautier ke mně vykročil lehkou chůzí. Dál jsem točila ručníkem a sledovala ho zpod mírně přimhouřených víček. Oba jsme věděli, že ho nikdy nemůžu porazit, ale rozhodně neodejdu bez boje.

Zastavil se v polovině arény. „Připravena?“

Povytáhla jsem obočí a předstírala sebejistotu, což bylo zbytečné. On byl upír a poznal, jak se mi rozbušilo srdce a že to způsobuje můj strach, nikoli vzrušení.

Jenže já a strach jsme byli staří dobří známí. Ještě nikdy mě nezastavil, a teď tomu nebude jinak.

„Varujete takhle všechny své oběti?“

„Ano.“

Jeho naprostý klid mi připomněl hada, který se chystá zaútočit. Opravdových hadů jsem se nebála, ale teď jsem měla nahnáno.

„Proč byste to dělal?“

„Protože strach mé oběti chutná skoro stejně lahodně jako krev.“ Zarazil se a zhluboka se nadechl. V jeho strohých očích se mihlo nadšení a husí kůže na zádech se změnila v lavinu. „Cítím váš strach, Riley, a je to omamné.“

„Jste zvrácený. Víte to, že jo?“

„Ale jsem velmi, velmi dobrý v tom, co dělám.“

V očích měl příslib smrti. Věděla jsem, že já a on si to v dohledné době rozdáme doopravdy a až do hořkého konce. Ne tady, ne na Direktoriu, ale někde na jeho písečku a podle jeho gusta.

Naskočila mi husí kůže, ale odolala jsem touze třít si paže. Jakkoli je jasnozřivost pro život užitečná, já věděla jistě, že bych se bez ní obešla.

Zvláště, když mi ukazovala takovéhle hnusy.

Gautier propnul prsty, jen jednou, a zmizel mi z očí. Jeho kroky byly na žíněnce jako peříčko, jen o něco víc než šeptání vzduchu. Kéž by se totéž dalo říct o jeho tělesném pachu. Čpěla z něj smrt, tak odporná, že jsem musela zadržovat dech a měla jsem problém se soustředit.

A když se nebudu soustředit, mohlo by to dopadnout velmi, velmi špatně.

Ne že by jinak ne.

Zamrkala jsem a přepnula oči na infračervený upíří zrak. Sledovala jsem, jak se jeho tepelná stopa přibližuje. A ještě. Úplně na poslední chvíli jsem švihla ručníkem vpřed a šlehla jsem ho okrajem před kamenné rysy. Pak jsem se mu rychle klidila z cesty.

Nezačal mě honit. Jen se zastavil a zvedl si ruku k obličeji. Mířila jsem mu na oči, ale ručník ho švihl pouze přes tvář, zato však tak silně, že mu tekla krev. Nebyla to asi ta nejmoudřejší věc, jakou jsem kdy udělala, ale pohled na jeho krev mě prostě trochu povzbudil. Možná mě zmlátí do bezvědomí, ale aspoň se mi povedla věc, která ještě nikdy žádnému strážci: udělala jsem velkému Gautierovi krvavý šrám.

Na druhou stranu málokterý strážce by byl takový blázen, aby se Gautierovi postavil jen s ručníkem v ruce.

Přejel si prstem po ráně. Viděla jsem jasně, že mu na jeho konečku zůstala krev. Podíval se mi do očí a já v nich znovu uviděla smrt.

Celé dvě vteřiny jsem už přemýšlela o tom, že uteču. Hlavně pryč z té pitomé arény a dál od toho psychopata. Kdybych to však udělala, budu vyškrtnuta z mise. Moje touha po pomstě byla momentálně silnější než strach z Gautiera.

Gautier slízl krev z prstu a řekl: „Za tohle mi zaplatíte.“ V jeho příkrém hlase byl najednou příslib smrti.

„Ach, už se třesu strachy.“ Což byla holá pravda. Kdo má špetku rozumu, rozhodně by se mnou teď neměnil. Leda možná můj bratr.

Při té představě jsem se zamračila. Rhoan by věděl, co se děje – nebo by aspoň cítil můj strach. Tak proč už tu není, proč se aspoň nedívá, kdyby už nemohl zasáhnout?

Gautier se na mě podíval jako kočka, která za okamžik sežere myš, a pak mi znovu zmizel z očí. Sledovala jsem ho infračerveným zrakem a čekala, až se dost přiblíží. Pak jsem mu hodila ručník do obličeje, skrčila jsem se, otočila a vykopla nohu ve snaze dostat ho k zemi. Vyhnul se ručníku i kopanci, pak po mně švihl pěstí. Uhnula jsem, cítila na tváři závan vzduchu, pak jsem se vrhla vpřed, zasáhla ho v úrovni kolen a srazila ho. Oba jsme dopadli na žíněnku a já mu dala pěstí do ledvin, pak jsem vyskočila na nohy a couvala. Boj zblízka jsem s Gautierem nemohla nikdy vyhrát. Musela jsem udeřit a vzdálit se, aspoň dokud to šlo.

Ten bastard neměl ani dost slušnosti na to, aby aspoň heknul, když jsem mu dala ránu. Pomalu, nevzrušeně vstal. Vraždil mě však očima.

Otřela jsem si pot z očí, protáhla prsty, snažila se zůstat uvolněná. Nezabije mě. Tady ne. Musela jsem věřit aspoň tomuhle, když už ničemu jinému.

„Velmi dobře,“ řekl Gautier a jeho úlisný sebevědomý tón mi poslal po zádech další mrazivé vlny. „Tohle se povedlo málokomu.“

Napadlo mě, jestli ta hrstka těch, kteří to zažili, je ještě vůbec naživu. Jak jsem znala Gautiera, tak pravděpodobně ne.

„Zdá se, že budu muset trochu přitvrdit,“ dodal.

A do hajzlu.

Než jsem se nadála, už po mně vyrazil jako smršť síly, rychlosti a čiré krvavé moci. Kličkovala jsem, uhýbala, blokovala ho, jak to jen šlo, rozdávala jsem pěsti a kopance. Ale nikdy jsem ho nemohla porazit, a toho jsme si byli oba až příliš vědomi. Možná nebyl rychlejší, ale byl silnější a daleko zkušenější.

Nakonec skrz mou obranu proniklo několik ran, vyrazil mi dech, udělal mi modřiny, ale ještě jsem se jakž takž držela na nohou. Pořád jsem blokovala, nevzdávala boj, pak ale přišla rána do brady, hlava mi odlétla dozadu a já letěla vzduchem. Před očima se mi roztančily hvězdičky, pokoušela se o mě černota bezvědomí. Zatřásla jsem hlavou, nepodlehla jsem a otočila se ve vzduchu tak, že jsem přistála na všech čtyřech jako kočka. Na kratičký okamžik jsem viděla svého bratra, jak se křečovitě drží zábradlí, až má klouby na rukou bílé, a čtyři členy ochranky, jak ho drží zpátky. A taky Jacka, jak tomu všemu přihlíží.

Pak vzduch zaplál pachem a silou Gautiera, který skočil za mnou. Jestli mě zalehne, jsem v koncích. Odkulila jsem se a kopla patou do strany. Trefila jsem ho do kotníku a cítila, jak maso i kost povolily. Hlesl, v jeho mrtvých rysech se mihl vztek, pak se otočil a chytil mě za nohu, abych nemohla utéct.

Táhl mě k sobě a z mého hrdla se dral výkřik, ale dokázala jsem ho utlumit natolik, že ze mě vyšel jako pouhý vzdech. Otočila jsem se, ignorovala bolest v noze a tou druhou vykopla.

Zasmál se. Zasmál.

Nikdy není moudré smát se vlkodlakovi – dokonce ani když má protivník navrch. Je to totéž jako mávat na rozzuřeného býka červeným praporkem.

Najednou mě popadla zlost a okamžitě vyburcovala zbytky sil. Přivolala jsem vnitřního vlka a převalila se přese mě síla té proměny. Prostoupila mě, šimrala v žilách, svalech i kostech, před očima se mi zamlžilo a bolest i vztek se rozpily. Nohy se zkrátily, posunuly, přeskupily, a najednou na žíněnce neležel člověk, ale vlk. Tohle Gautier nečekal a na krátký okamžik nereagoval nijak. Vytrhla jsem nohu z jeho sevření, vyskočila jsem na všechny čtyři a vrhla se na něj. Moje zuby drásaly maso na jeho paži, jako když nůžky stříhají papír.

Do tlamy mi vystříkla jeho krev a její chuť byla ještě odpornější než jeho pach. Zakašlala jsem a vyplivla tu chuť i kusy masa. Pak jsem měla jeho pěst zaraženou hluboko v boku. Mezitím něco cvaklo a všechno zrudlo. Síla jeho rány mě odrazila pryč. Při letu vzduchem jsem změnila podobu a dopadla na žíněnky tak tvrdě, až jsem si vyrazila dech. Nebo možná už jsem v sobě ani žádný vzduch neměla, protože v plicích mě pálilo, a ať jsem lapala po dechu sebevíc, nemohla jsem se nadechnout. Cítila jsem jen bolest a strach.

A slyšela, jak se Gautier opět blíží.

„Dost.“ Jackův rozkaz se rozlehl po aréně.

Gautier jako by neslyšel. Možná nechtěl slyšet, protože najednou byl u mě, a já neviděla před obličejem nic jiného než jeho pěst. Stočila jsem se do klubíčka, chránila se, jak nejlíp mohla, ale věděla jsem, že to nebude stačit.

„Řekl jsem dost!“

Rána nedopadla. Po několika vteřinách jsem otevřela oko a Gautier byl pořád nade mnou se zaťatou pěstí, nebezpečně blízko u mé tváře. Paže se mu chvěla, jako by bojoval s nějakou silou, která ho omezovala, a nejenže mu na čele vyrazil pot, ale taky měl strach v očích.

Jack tu ránu zastavil a pořád ho ještě držel. Nikoli fyzicky, ale psychickou silou. Zde, v aréně, v budově chráněné psionickými tlumiči.

To tedy znamenalo, že Jack je mnohem silnější, o moc nebezpečnější, než jsem si kdy uměla představit.

„Ustup, Gautiere. Běž na ambulanci a nech si ty rány ošetřit.“

„Ještě jsme neskončili,“ zasyčel Gautier, když se vzdaloval. „Ale žádný strach, však my to dokončíme.“

Neříkala jsem nic, ani jsem nemohla. Jen jsem se dívala, jak pajdá pryč, a dál se snažila dostat vzduch do plic.

Kolem mě zavonělo koření a kůže. Rhoan byl u mě, dotýkal se mé tváře, krku, ve tváři sklíčený výraz.

„Jsem v pořádku. Opravdu,“ hlesla jsem.

Chraptila jsem při tom a očividně jsem bratra nepřesvědčila. „Já ho zabiju…“

Dala jsem mu prst na rty. „Ne.“ Ten bastard patřil mně, i kdybych ho měla odprásknout odněkud z úkrytu a pořádnou puškou.

Chytil mě za ruku a já ji přitiskla k jeho srdci. Tlouklo mu rychle, plné strachu. Stejně jako moje. „Neměl právo…“

„Vsadím se, že on měl plné právo. Vsadím se, že náš šéf tohle celou dobu plánoval. Pomoz mi nahoru.“

Pomohl. Trupem mi projela bolest, rudé záchvěvy agonie, které jsem cítila až v příliš mnoha svalech. Sykla jsem a musela se přidržet bratra, protože se mi všechno kolem zatočilo před očima.

„Nebyla jsi připravená…“

„Copak je na boj s Gautierem někdy někdo připravený?“ Jak jsem promluvila, zabolelo mě i v čelisti. Opatrně jsem si ji ohmatala. Měla jsem nateklou celou levou polovinu obličeje, která byla tak citlivá, že i sebemenší dotek bolel. Byla jsem sice vlk a všechno se mi hojilo neobyčejně rychle, ale s modřinami toho moc nenadělám. Než dojdu domů, budu celá modrofialová. Tolik k mým dnešním radovánkám s Kellenem.

Na chvíli nastalo ticho, do něhož se ozvaly kroky. Ani jsem nemusela cítit jeho silnou pižmovou vůni a věděla jsem, že se blíží Jack. Rhoan to poznal též. Jeho tělo ztuhlo takovou zlostí, že bych si na ni mohla skoro sáhnout. Než jsem stihla otevřít pusu a Jacka varovat, Rhoan se otočil a rozmáchl se po něm pěstí.

Jack však jeho ruku chytil. Chytil a držel. Bez námahy. Jako by všechna Rhoanova síla a moc patřily neposlušnému dítěti.

„Mám pro to své důvody,“ řekl tichým, ale rozhodným hlasem, a upřel na něj zelené oči. „Věř mi, že vím, co dělám.“

Rhoan se mu vytrhl. „Gautier ji málem zabil!“

„Jsem si jistý, že by to hrozně rád udělal, ale něco ti uniklo.“

„Fakt, žes ho zastavil, i když všude kolem jsou psionické rušičky?“ Třela jsem si bolavý bok a přemýšlela, jestli mám zlomené žebro nebo tak něco. Všechno tomu nasvědčovalo. Když změním podobu, zlomeniny se zahojí, ale bolesti a pohmožděnin se nezbavím. A taky jsem měla zničené oblečení. Udělala jsem si aspoň uzel na tričku, aby mi nevylézala prsa, a dodala jsem: „Neboli to znamená, že jsi právě varoval Gautiera, jak jsi ve skutečnosti silný.“

U očí se mu na chvíli objevily vrásky smíchu. „Ano, ale to je jen vedlejší výhoda.“

„Tak o co teda šlo?“ vyštěkl Rhoan. „Nechat ji zmlátit, když ještě nedokončila výcvik?“

Jack povytáhl obočí. „Kolik plně cvičených strážců odolávalo Gautierovi deset minut?“

„Moc ne, ale to…“

„Jeden,“ přerušil ho Jack. „Ty. A Riley dokázala, co ty ne. Udělala Gautierovi šrám, krvácel.“

„Čímž jsem ho akorát naštvala,“ zamumlala jsem. „Odteďka si budu muset krýt záda.“

„Ani on si teď několik nocí netroufne po tobě jít, a do té doby už to bude jedno, protože bude pryč.“ Zaváhal, trochu ztišil hlas a dodal: „Trochu jsme uspíšili začátek mise.“

Tak jsem si to myslela správně. Něco mnou otřáslo, buď vzrušení, nebo strach, ale spíš to byla jen obyčejná úleva. Bylo jedno, kterým směrem se má teď ubírat můj život, ale bylo by dobré, kdybych se pořád nemusela ohlížet přes rameno. Zvedla jsem obočí: „Pokročil jsi ve vyšetřování?“

„Velmi.“

„Riley na tohle není připravená.“ Rhoan mluvil tiše, ale pořád rozzlobeně, a taky se tak tvářil.

„Budu podle tebe vůbec někdy připravená?“ dotkla jsem se rukou jeho tváře a usmála se. „Oba víme, že odpověď bude ne.“

„Neměla bys tohle dělat.“

„Musím. Na tuhle cestu jsem se dala nedobrovolně, ale teď jsem pevně rozhodnutá, že z ní nesejdu.“

„Ale…“

„Ne,“ skočila jsem mu do řeči. „Já nezměním názor a necouvnu, a udělám pro to cokoli, a je mi jedno, kdo se mi do té cesty postaví. Ti bastardi zaplatí za všechno, co mi udělali.“

Díval se mi pozorně do očí, pak vzdychl, sundal mou ruku z tváře a jemně ji stiskl. „Ty jsi fakticky hrozně tvrdohlavá potvora.“

„Stejně jako můj bratr,“ dodala jsem suše.

Rhoan se usmál, ale když se podíval opět na Jacka, nasadil smrtelně vážný výraz. „Jestli se jí něco stane nebo jestli ji zabijou, tak po tobě půjdu.“

„Ona by nepochybně udělala totéž, kdyby se něco takového stalo tobě.“ Jack se znovu odmlčel a rozhlédl se kolem. V aréně byli kromě nás jen čtyři členové ochranky, ale Jack poslední dobou nikomu nedůvěřoval. Zvláště když jsme netušili, s kým ještě je Gautier na Direktoriu spolčený. „Zítra v devět se hlas v Genoveve.“

Laboratoř v Genoveve byla hlavním zdrojem klonů po několik let – jenže Gautier z téhle laboratoře nepocházel. Před několika lety ji koupil Talon – jeden z Gautierových klonovaných sourozenců a taky můj bývalý partner – aby zde mohl pokračovat ve svém úsilí a zůstal ukrytý před všetečnýma očima vlády. Její chod jsme zastavili, stejně tak křížení, ale hlavní laboratoř jsme zatím nenašli. Zatím to pro nás bylo pouhé jméno – Libraska.

A jediná osoba, která zřejmě věděla, kde se nachází, byl Deshon Starr. Nebo kožoměnec, který vzal na sebe Starrovu podobu a ukradl mu život.

„Myslela jsem, že vláda Genoveve prodala?“

„Ano, ale my ji pořád ještě využíváme.“

„Takže se do toho vrháme už zítra?“

„Ano.“ Jack pohlédl na Rhoana. „Už jsem zavolal Lianderovi. Přijde i s kompletním nádobíčkem.“

Lander byl jedním z nejlepších filmových maskérů v zemi. Znamenalo to, že od zítřka se budeme pohybovat v přestrojení a budeme žít náhradní životy. „Takže bych dneska večer měla využít čas naplno.“ Modřiny, nemodřiny.

„To bys měla,“ varoval mě Jack, „protože od zítřka přerušíš kontakty se všemi, s nimiž ses do nynějška stýkala.“

Povytáhla jsem obočí. I tohle bolelo. Mé sexuální vyhlídky nebyly vůbec dobré.

„Chceš tím říct, že Quinn se v tom nebude angažovat?“

„Ne.“

Skvělé. To znamenalo, že až zjistí, že se děje něco, do čeho není zapojený, moje noci budou ještě horší.

Rhoan mi lehce stiskl paži. „Tentokrát už chceš, abych tě doprovodil do šatny?“

Kývla jsem. Nemělo smysl podruhé pokoušet osud.

Vyšli jsme několik pater k šatně, kde jsem obdivovala všechny ty duhové modřiny, které zdobily mé tělo, a pak jsem vlezla do sprchy, abych ze své kůže, vlasů a z úst smyla krev a pot a odporný Gautierův pach.

Naštěstí jsem měla s sebou náhradní oblečení, do kterého jsem se chtěla převléknout po tréninku, protože tričko a tepláky nejsou moc vhodné na ven.

Rhoan mě vysadil doma a já s úlevou zjistila, že Kellenovo bílé BMV nikde nevidím. Možná ještě budu mít čas dát se trochu do pořádku. Vyšla jsem schody, ale po hodinách tréninku a rvačce s Gautierem mě šestery schody málem dorazily. Roztřesenou rukou jsem otevřela dveře a zjistila, že osud se rozhodl házet mi pod nohy pořádné klacky.

U dveří stál Kellen.

A taky Quinn.

Ani jeden z nich nevypadal nijak zvlášť nadšeně, že mě vidí.

2. KAPITOLA

Vydechla jsem a přála si, abych aspoň jednou mohla na chvíli vypnout. Chtěla jsem strávit noc s vínem, jídlem, chtěla jsem se nechat rozmazlovat a potom si pořádně užít, možná i v jiném pořadí.

Vypadalo to, že mě místo toho čeká dohadování se dvěma naštvanými alfa samci, kteří se navzájem nesnášejí, a o to jsem fakt nestála.

Ovšem pokud šlo o ty alfa samce samotné, těžko byste hledali lepší vzorek. Ani jeden nebyl moc vysoký – Kellen měl možná o kousíček víc, než byl můj metr sedmdesát, a Quinn ještě o něco víc. Kellen byl štíhlý, svalnatý hnědý vlk, ačkoli v jeho zbarvení bylo více čokoládového odstínu než v nevýrazné barvě, která je většinou k vidění u hnědých smeček. Tvář měl ostře řezanou, ale pěknou, a jeho oči měly tu nejdelikátnější zelenou se zlatými tečkami. A dneska v tom černém smokingu vypadal absolutně neodolatelně.

Quinn byl podobný atletický typ, ale měl ladnější pohyby, v nichž byla znát dobře kontrolovaná síla. Tmavě modrý svetr zdůrazňoval jeho široká ramena a přiléhavé džíny přitahovaly pohled k dlouhým, silným nohám. Vlasy černé jako noc sahaly po ramena a byly tak pevné a husté, že mě svrběly konečky prstů, jak jsem se jimi toužila probírat. Neměl bledou kůži jako většina ostatních upírů, nýbrž hebce, teple zlatou, protože už dokázal snést velkou míru slunečního světla. Jeho oči byly jako hluboké, temné studny, ve kterých bylo snadné utonout, když si člověk nedal pozor. Ten pohled by mu záviděli i andělé. Nebyl však zženštilý, to ani v nejmenším. Byl prostě jen krásný, opravdu krásný.

Dveře na schodiště se zabouchly za mými zády a já se ocitla v napůl osvětlené chodbě. Ani jeden z nich si mě až do téhle chvíle nevšiml, což jen svědčilo o tom, jaké mezi nimi panuje napětí.

„Co tady sakra dělá on?“ řekli jednohlasně a ukazovali na sebe navzájem.

Ignorovala jsem tu otázku a šla ke dveřím. „Chovejte se hezky, chlapci. Na nějaké dohadování dneska nemám náladu.“

„Tak jsi ho neměla zvát,“ řekl Kellen chladným hlasem.

„Nezvala jsem ho. On se prostě zjeví, kdy ho napadne.“ Otočila jsem klíčem v zámku a otevřela dveře. „Jak se vy dva vlastně znáte?“

„On a můj otec jsou obchodní rivalové a staří nepřátelé.“

„Možná proto, že se mě tvůj fotr věčně snaží odrovnat.“

„Můj otec by nikdy…“

„Tvůj otec by to udělal a dělá.“

Kdybych nebyla tak utahaná, možná bych se tomu zasmála. Vypadalo to, jako když se hádají dva teenageři. Jenže jednomu z nich bylo víc než tisíc dvě stě let, a tím to bylo směšnější, protože za tu dobu mohl dospět.

„Pánové,“ přerušila jsem je a trochu jsem zvýšila hlas, aby mě přes to svoje dohadování vnímali. „Mohli bychom to dořešit uvnitř?“

Ta stará baba, které patřil tenhle dům, by zase dělala scény, kdyby zjistila, že se jí na chodbě hádá upír s vlkodlakem. Sice jsem ji nenáviděla a s radostí bych ji trochu provokovala, ale tohle by ji mohlo vytočit tak, že by mě vyrazila z bytu. Kromě nízkého nájmu jsem si ten byt oblíbila, byl prostorný a měl široká okna, cítila jsem se v něm svobodně.

Otevřela jsem dveře a oba je pobídla dovnitř. Kellen šel k zelenému gauči, ale neposadil se. Quinn se opřel o stěnu u televize. Oba měli založené ruce na prsou. Z obou ještě prýštilo napětí a vztek.

Tolik k mým plánům na večer plný jídla, dobrého vína a spousty sexu.

Zavřela jsem dveře, hodila tašku z tělocvičny na druhou pohovku a šla si do kuchyně pro pivo. Měla jsem dojem, že ho budu potřebovat.

„Tak,“ řekla jsem, když jsem se vrátila. „Čemu vděčím za tvou vzácnou návštěvu, Quinne?“

Pohled, který na mě vrhl, se nedal popsat lépe než jako temný.

Žádné překvápko, protože takhle se s oblibou tvářil, když se mnou mluvil.

„Měli jsme dohodu.“

„Dohodu?“ štěkl Kellen směrem ke mně. „Jakou dohodu?“

„Že když bude tady v Melbourne, budu věrná jen jemu.“ Problém byl, že jsem ho od té doby, co jsme se takhle dohodli, viděla jen jednou. Náš kontakt se většinou odehrával ve snech, které byly sice fajn, ale musela jsem připustit, že to nestačilo.

„Takže ty s ním pořád ještě šoustáš?“ V Kellenově výrazu bylo stále více znechucení. „A já už si myslel, že jsi od té doby v Sydney dostala trochu vkus.“

„Očividně ne.“ Lokla jsem si piva a cítila, jak příjemný chlad stéká dolů. To bylo sice dobré, ale já se dnes těšila na něco jiného. „A vůbec. Není to tvoje starost, s kým šoustám.“

Přimhouřil oči. A jeho pohled ztvrdl. „Ty a já…“

„Jen objevujeme možnosti. Nic víc. Kdyby on byl jen další vlkodlak,“ ukázala jsem na Quinna, „měl bys s tím problém?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože alfové se neradi dělí o něco, co považují za své.“

Tiše jsem si odfrkla. „Tak se mi zdá, že tohle máte společné. Jen se lišíte v rase.“

„Dneska večer máme rande,“ řekl Kellen ocelovým hlasem. „A už teď máme extrémní zpoždění.“

Jako bych to nevěděla. „Jestli chceš jít napřed, můžeš. Přijdu za tebou.“

Vyslal ke Quinnovi ponurý pohled a zavrtěl hlavou. „Počkám.“

„To vypadá, jako by ti nedůvěřoval,“ poznamenal Quinn.

Jo, to vypadalo. Ale mnohem víc než Kellenova nedůvěra mě štval fakt, že to musí komentovat zrovna Quinn. „Tohle říká někdo, kdo všechny vlčice považuje za coury?“

„Tohle jsem ti vysvětlil…“

Zvedla jsem ruku. Tuhle písničku už jsem slyšela a nevěřila jsem jí ani předtím, ani teď. „O to tady nejde, jasný? Dva měsíce ses neukázal, a teď sem napochoduješ a čekáš, že všeho nechám a skočím po tobě.“

„Mám k tomu své důvody…“

„Ty máš vždycky,“ usekla jsem ho suše. „Tím ale svoje blbý chování neobhájíš.“

„Snažil jsem se ti dovolat. Měla jsi pořád obsazeno.“

„To se telefonu stává, když je vyvěšený. Mohl jsi nechat zprávu.“

„Mohl, ale nenechal.“ Znejistěl a na okamžik kolem mě zavířila jeho frustrace, ostrá, intenzivní. Co mi však vzalo dech a dotklo se mé duše, byla hluboká osamělost, která se skrývala pod přívalem jeho emocí. Znala jsem tuhle samotu, cítila jsem ji poslední dobou až příliš mnoho nocí.

„Jen jsem myslel, že bude hezké, když se tu zastavím a navštívím tě,“ pokračoval tiše.

Byla jsem rozpolcená. Chtěla jsem se mu rozplynout v náručí, ale zároveň ta tvrdší část mého já věděla, že si to nemůžu dovolit, alespoň ne do doby, než se dovím, co je vlastně zač.

„Tím chceš samozřejmě říct, že já jinak nežiju a jen sedím a čekám na tebe?“

„To jsem nemyslel…“

„Pro mě je dost těžké pochopit, co jsi myslel, když nemáš nikdy čas mi to vysvětlit.“

„A kdy mi ten čas dopřáváš?“ obořil se na mě a jeho zlost a horký příval emocí mi sežehl kůži.

Chytila jsem se za hlavu, která mě najednou rozbolela. Padla na mě taková únava jako ještě nikdy v životě. Proč se tohle muselo stát teď?

„Aspoň bys mě mohla vyslechnout, dlužíš mi to,“ pokračoval Quinn.

„Nic ti nedluží,“ vložil se do toho Kellen. „Nejsi vlk. Nemáš právo…“

Něco uvnitř se mi přepnulo. „Víte co? Pokud jde o mě, nemáte právo ani jeden. Nejsem kost, o kterou se poperete a jeden z vás ji získá jako trofej.“ Ačkoli jsem cítila, jak se mé hormony nadšeně roztančily při představě, že o mou přízeň bojují dva atraktivní muži. „Zrovna teď nemám náladu tohle řešit. Co kdybyste se oba sebrali a vypadli?“

Kellen se zatvářil stejně temně jako Quinn. „Ale já mám pro nás lístky…“

„Lístky jsou mi u zadku, i ta premiéra nebo cos to naplánoval. Mám za sebou posranej den a koukám, že bude hůř.“ Koukla jsem na Quinna. „A je mi taky jedno, proč jsi tu ty. Prostě vypadni.“

Quinn mě chvíli zkoumal, pak se zeptal: „Proč? Tohle je něco, co se musí vyřešit.“

„Ne, nemusí. Protože chodím s váma oběma, šmitec. Jestli to některému z vás vadí, tak vypadněte. Je mi to fuk.“ Což byla lež, ale nehodlala jsem to přiznat. „Ven. Oba.“

Quinn se na mě ještě chvíli díval, pak se otočil a vyšel ven. Pohlédla jsem na Kellena. „A ty taky.“

„To myslíš vážně?“

„Absolutně.“

Zatvářil se nevěřícně. Nemohla jsem mu to vyčítat a tak trochu jsem doufala, že zůstane, podrží mě, utěší.

Jenže on řekl jen: „Zavolám ti.“

„Udělej to.“

Zaváhal, krátce mě sjel pohledem, pak následoval Quinna ven ze dveří. Zavřela jsem oči, do kterých se náhle draly slzy. Ne kvůli noci, na niž jsem se tak těšila a ze které teď nebude nic, ale jen proto, že se ani jeden z nich nezeptal, jestli jsem v pořádku. Ani jeden si nevšiml, jak jsem zničená a jaké mám modřiny. Jen na sebe štěkali a nic jiného je nezajímalo, snažili se každý domoci svého práva, a přitom si ani nevšimli, že mám oteklou tvář i spodní čelist, i když to nešlo přehlédnout.

Přitom oba tvrdili, jak jim na mně záleží.

Kdyby to nebylo tak hrozně smutné, asi bych se tomu i zasmála.

Utřela jsem si oči, odlepila se od zdi a šla do koupelny. Napustila jsem si svou obrovskou starou vanu, zapálila svíčku, přidala do horké vody citronovo-limetkovou sůl do koupele, svlékla se a vlezla do vany. Snažila jsem se uvolnit a nevnímat zoufalý křik svých hormonů.

Nevím, jak dlouhá doba uběhla, než jsem zjistila, že nejsem v koupelně sama, ale voda už byla vlažná.

Otevřela jsem oči. Kellen stál ve dveřích, jedním ramenem se opíral o rám dveří a ve tváři měl směs divoké touhy a ještě divočejšího odhodlání.

A taky měl v ruce největší kytici růží, jakou jsem kdy viděla.

Něco ve mně roztálo. Zajásalo.

„Opravdu se budeš muset naučit zamykat si dveře, než vlezeš do vany,“ řekl mírně.

„Kdybych zamkla, nedostali by se sem pěkní chlapi s růžemi.“

„Nejen s růžemi,“ řekl a vytáhl zpoza zad malou lahvičku. „Taky s masážním olejem. Řekl jsem si, že ty modřiny znamenají, že jsi měla v práci náročný den.“

„A já už si myslela, že si toho nikdo nevšiml.“

„Chvíli mi to trvalo.“ Položil růže a olejíček na umyvadlo, sundal si bundu a vyhrnul rukávy. Pak usedl na kraj vany. „Měl jsem starosti s obranou svého teritoria, takže jsem si až po chvíli všiml, že je teritorium v poněkud špatné kondici.“

„Nejsem ničí teritorium.“

Usmál se, vnořil ruku do vody, dotkl se mé nohy a jemně přejížděl prstem po stehně nahoru a dolů. Tam dole se mi zažehl plamínek a horko projelo zbytkem mého těla jako bouřka. Tělo bylo zmlácené, zhmožděné, ale všechno ostatní bylo v nejlepším pořádku.

„Když jsi se mnou, patříš mně,“ oponoval tiše. „A poperu se o tebe s kýmkoli, kdo si na tebe bude dělat nárok.“

Pozvedla jsem obočí. „I s upíry, kteří umějí zasadit pořádný úder?“

„I s upíry. I když nemůžu uvěřit, že zrovna s tímhle upírem pořád ještě jsi.“

„Líbí se mi.“

„Pak ho musím považovat za konkurenci. Nečekám, že z toho budeš mít radost.“

Usmála jsem se. „Chtít něco takového by ani nebylo fér.“

„Ne.“ Zvedl ke mně oči. V těch mátově zelených tůních byla hluboká touha. „Chci tě, Riley.“

To slovo mu sklouzlo ze rtů sladce jako polibek a mně se jako odpověď na to rozechvělo celé tělo.

„Myslím, že když budeš něžný, zvládli bychom polibek. Možná i dva.“

Sáhl mi mezi nohy a vytáhl špunt, pak pustil horkou vodu. „A pohlazení? Možná dvě?“

Našpulila jsem rty, jako že o tom přemýšlím, ale taková nabídka se neodmítá. Oba jsme to věděli. Vůně mé touhy byla stejně silná jako jeho. „Myslím, že se najde pár míst, kde modřiny nemám.“

Sjel pohledem dolů a pomaličku, úplně celou mě zkoumal. Moje kůže se rozpálila, bradavky ztuhly, jako by se nabízely, aby se jich dotkl. Byla jsem k smrti unavená a mé tělo bylo poničené, ale taky jsem byla vlčice, která už skoro týden neměla sex. A tahle touha měla přednost naprosto před vším.

„Přišel jsem na jednu nebo dvě zajímavé možnosti,“ zamumlal, sklonil se, zašpuntoval vanu a vypnul kohoutek. „Když vidím tuhle velkou vanu, myslíš, že bych se tam vešel?“

„Prosím.“ Řekla jsem to chraplavě, hlas zhrublý touhou.

Usmál se, vstal a beze spěchu se začal svlékat. Užívala jsem si tu show, při které se mi pomalu odhalovala jeho kůže a svaly. V mihotavém světle svíčky vypadalo jeho tělo jako teplá hnědá čokoláda, dávalo vyniknout některým dokonalým partiím, zatímco jiné zůstávaly ve stínu, ponechány představivosti.

Když byl úplně nahý, vstoupil do vany, ale nelehl si vedle mě, jak jsem čekala. Sklonil se nade mnou a vzepřel se na loktech, takže jeho tělo přikrylo mé jen jako poduška, ale necítila jsem žádný tlak.

„Krásné,“ zamumlal a já vnímala na rtech záchvěv jeho dechu.

„Velmi.“ Hřál mě svým teplem, srdce se mi rozbušilo vlhkou, živočišně mužskou vůní, div že mi nevylétlo z hrudi. Sjela jsem rukou po jeho svalnatých zádech, spočinula na jeho zadku a lehce si ho přitáhla dolů. Jeho pevné horko se mi přitisklo na ta správná místa a já zavzdychala. „Opravdu velmi krásné.“

Sotva jsem to dořekla, přitiskl se ke mně ústy. Tenhle muž věděl přesně, co chce, i přesně, co chci já, a jeho polibek to jen potvrzoval. Byl žádostivý, hladový, jeho ústa majetnická a jeho jazyk si pohrával s mým, ochutnával, dráždil.

Bože, ten chlap uměl ale líbat.

Zdálo se to jako hodiny, než zasténal, a ten žádostivý zvuk zavibroval mými ústy. Naprosto jsem porozuměla. Protože i já jsem toužila mít víc než jen jeho rty. Chtěla jsem ho uvnitř, hluboko, věděla jsem, jak je tvrdý a dlouhý.

Pohnula jsem nohama, aby ke mně lépe mohl, a vzhlédla k němu. „Když mě tak moc chceš, proč si mě nevezmeš?“

„Snažím se brát ohled na všechny ty modřiny.“ Vtiskl se mezi moje stehna a přejížděl údem tam a zpět, dráždil mě, ale nevstoupil dovnitř.

„Nestojím o žádné ohledy.“ Řekla jsem to však již přidušeně, protože jeho horká špička vklouzla dovnitř.

„Co tedy chceš?“ zamumlal a na chvíli vyjel ven. „Tohle?“ dodal a vnikl opět dovnitř, tentokrát prudce a hlouběji.

Zachvěla jsem se touhou a zavzdychala. Zareagoval smíchem.

„Tohle beru jako ano.“

„Ano,“ vzdychla jsem a málem jsem se udělala, jak do mě hluboce vrazil.

Pak se začal pohybovat, přirážel; zavřela jsem oči, vychutnávala si a užívala ten pocit, prostoupilo mě jeho horko a chladná voda šplouchala po naší kůži stále víc.

Dával si načas, přirážel pomalu, ale hluboko, lízal mě, okusoval, líbal. Nakonec se dole v mém břiše začal hromadit tlak a šířil se do celého těla, nejdřív v pozvolných vlnách, pak rychleji, ještě rychleji, až se změnil ve žhavou lávu a já se třásla, trhala sebou a naříkala. Chtěla jsem víc, tohle by byl příliš brzký konec.

Dýchal stejně chraplavě jako já, přidával na tempu. Voda šplouchala přes okraj vany, stříkala na dlaždičky, ale jediná vlna, na které záleželo, byla vlna rozkoše, vzdouvající se mezi námi, a ta teď zatraceně rostla. Třásla jsem se, zmítala, až mé sténání naplnilo noc a bylo mi, jako bych se chtěla samou slastí roztrhnout.

„Nedrž to,“ zašeptal a jeho rty se jako motýlí křídla dotýkaly mého nosu, tváře, rtů, a při tom do mě hluboce a prudce narážel. „Chci to slyšet. Cítit.“

Jeho slova spustila lavinu, byl tu orgasmus, chvěla jsem se a kroutila, sténala tak hlasitě, že to určitě museli slyšet i ve vedlejším bytě.

Pak se udělal spolu se mnou, jeho rty se ke mně přisály a já se k němu tiskla tělem, on mě náruživě líbal a jeho tělo na mě doráželo a doráželo, až nezbylo nic než slastné uspokojení.

Několik minut poté jsme se nehýbali a nechávali chladnou vodu, ať z naší kůže smyje horko a náš dech se vrátí k normálu. Pak se zavrtěl a dal mi sladký, něžný polibek.

„Tohle bylo daleko lepší než jít na premiéru,“ zamumlal. „Ačkoli musím přiznat, že jsem se tě chtěl během představení zmocnit.“

Usmála jsem se. „Už vidím ty titulky. ‚Syn miliardáře vyveden z premiéry kvůli sexu na veřejnosti.‘„

„To by se nestalo, protože jsem měl pro nás rezervovaný privátní box.“

„Mám ráda muže, kteří myslí na všechno.“

„Raději než muže, který myslí hlavou?“

Zamrkal na mě a já se zasmála. Zvedla jsem boky a třela se o jeho penis nahoru a dolů. Sice před chvílí dosáhl vrcholu, ale byl skoro připraven k další akci.

Být vlkodlakem přinášelo nesporné výhody a neúnavná chuť na sex byla jistě jednou z nich.

„Myslet tou spodní hlavou je taky někde užitečné.“

„Hmmm,“ zamumlal a opět mi dal další jemný polibek. „Půjdeme do tvé postele a probereme ty další výhody?“

„Zcela určitě.“

A tak jsme šli a všechno s velkou chutí „prodiskutovali“.

O nějakou dobu později, když jsem ležela sytá a v teple jeho náruče, položil mi otázku, na kterou jsem čekala celý večer.

„Jak jsi tedy přišla k těm modřinám?“

„Při výcviku,“ zívla jsem a bojovala s únavou a potřebou spánku. Když jsme začali o modřinách, dojde i na fakt, že na nějakou dobu zmizím.

„Když koukám, jak jsi vybarvená, řekl bych, že to byla asi pořádná nakládačka.“

„Jsem prostředník. Jednáme se strážci, takže se musíme umět bránit. Jak vidíš, stojí to za to.“

Jeho prsty hladily mou paži, nikoli eroticky, ale starostlivě, ochranitelsky. Uvnitř mě to hřálo a šimralo, což jsem už tak dlouho nezažila, že jsem ani nevěděla, jak s tím naložit. Láska to nebyla – tu jsem již zažila a věděla jsem, jaké to je. Tohle bylo jiné. Tak nějak divně jiné, bezpečnější, hezčí.

„Takže když tě takhle zmlátili, pochopil jsem, že výcvik ti skončí příští rok nebo tak nějak?“

„Obávám se, že ne.“ Vzhlédla jsem k němu. „Zítra nastupuji na misi, při které mi půjde o život. Nebudu smět s nikým udržovat kontakt.“

V jeho hlubokých zelených očích se zračil strach a bezmoc. „Vůbec s nikým?“

„Bohužel ne.“

„Na jak dlouho?“

Pokrčila jsem rameny. „Záleží na tom, jak mi to půjde.“ A jak rychle zatočíme s těmi parchanty.

Sjel mi rukou po boku až na zadek a přitáhl mě blíž. „Právě jsem tě našel. Nerad tě zase na takovou dobu ztratím z očí.“

To já taky ne. Ale nechtěla jsem si stěžovat, protože se můj život sice na několik měsíců obrátí naruby, ale pomůže mi to vrátit se do normálních kolejí. „Podívej se na to z té lepší stránky: vrátím se jako velmi nadržená vlčice, takže si můžeš být jistý, že opětovné shledání bude stát za to.“

Zakřenil se. „To už mi zní trochu líp.“ O něco se posunul a otočil se na bok. Hlava mi sklouzla z jeho prsou na paži, ale i tam jsem se uvelebila. „Tak tedy hádám, že bych tě raději měl nechat trochu prospat.“

Přehodila jsem přes něj nohu, aby se mi líp leželo, a přitiskla ho k sobě. Vjel dovnitř a moje kůže se radostně zatetelila. „To bys měl.“

Udělal to, ale až po několika hodinách milování.

Kellen odešel v sedm. Vzala jsem si nějaké oblečení a šla si dát do koupelny rychlou sprchu. Jakmile jsem byla oblečená, zamířila jsem do kuchyně udělat si snídani. Jenže v obýváku jsem našla Quinna. Seděl tam elegantně s nohou přes nohu.

Zastavila jsem se jako opařená. Někdy v průběhu noci se musel převléknout, protože teď byl celý v černém. Vypadal jako temný anděl víc než kdy jindy. Smyslný, sexy temný anděl. „Opravdu si budu muset zamykat dveře do bytu.“

„To by mě nezastavilo.“

Pravda. Jakmile jsem ho jednou pozvala přes práh svého domu, neexistoval způsob, jak mu zabránit v tom, aby přicházel, kdykoli se mu zachtělo, a taky jak často se mu zachtělo.

Založila jsem paže na prsou a dívala se na jeho krásnou tvář, v níž však nebyly stopy emocí.

„Co chceš?“

Chvíli se na mě díval a pak řekl: „Nedáš si se mnou snídani?“

Zaskočil mě. Ze všech možných otázek jsem zrovna tuhle čekala nejméně. „Proč?“

Povytáhl obočí. „Musíš snad jíst, ne?“

„Jo, ale to jsem nemyslela.“

Pokrčil rameny. „Před dvěma měsíci jsi mi řekla, že abych si získal tvé srdce, musím tě hýčkat a rozmazlovat. Možná mi konečně došlo, že to byla dobrá rada.“

„A možná zítra začnou prasata lítat. Proč jsi tady, Quinne? Kápni božskou.“

Nereagoval na mou provokaci, což bylo skoro děsivé. Možná mi skutečně chtěl ukázat i svou jinou stránku. Instinkt mi našeptával, že to není, jak to vypadá, a já na své instinkty dala. Několikrát mi to zachránilo kůži.

„Jsem tu jen proto, abych tě viděl a posnídal s tebou. Nic víc a nic míň.“

„A já nejsem na jídelníčku? Takové rychlé občerstvení?“

V tmavých očích se na chvíli pobaveně zablýsklo. „To by byl pro mě bonus, ale ne.“ Zaváhal a pak ta jiskra v oku zmizela a nahradilo ji znechucení. „Musel jsem poslechnout své volání po krvi, stejně jako ty posloucháš své potřeby.“

„Neprosila jsem Kellena, aby se vrátil. Přišel sám od sebe, přinesl mi růže a omluvil se.“ Zarazila jsem se. „Všiml sis vůbec těch modřin?“

„Jen slepec by si nevšiml.“

„A nenapadlo tě nějak to komentovat – jako třeba ‚ježíš, co se ti to stalo‘?“

„Pomohlo by jim to nějak, kdybych to řekl?“

Jim ne, ale mně jo. „Víš, na tak starého upíra jsi někdy vážně dost omezený.“

Pokrčil rameny. „Půjdeš na tu snídani?“

„Ne.“ Otočila jsem se na patě a šla do kuchyně zapnout konvici.

„Proč ne?“

Neslyšela jsem žádný pohyb, ale najednou stál ve dveřích, paže zkřížené a opíral se o rám. V mojí maličké kuchyni, kam by se snad větší člověk než já ani nevešel, se zdál jako naprostá dominanta. Čišela z něj nebezpečná energie a ohromující mužství, zabalené v pozlátku moderního inteligentního chlapa. Přitahovala mě jeho okouzlující schránka stejně jako síla, ukrývající se pod ní.

Každopádně jsem nevěděla, co si s obojím počít. Ani zda je moudré si s ním cokoli začínat. Před dvěma měsíci jsem zjistila, že jsem poprvé v životě plodná. Momentálně jsem používala antikoncepci, ale přesto jsem byla plodná. Doktoři si byli jistí, že to nebude trvat věčně a že mé upíří geny se nakonec projeví a proměním se zpátky ve vlkodlačí obdobu muly, ale tohle zjištění celkově změnilo mé vyhlídky s Quinnem. Ano, chtěla jsem ho. Velmi. Ale nemohla jsem a nechtěla riskovat, že mu budu zachovávat věrnost. Nejen proto, že bych kvůli tomu mohla propásnout šanci najít si osudového vlka, ale pro ten pouhý fakt, že jestli droga, která mi zajistila plodnost, skutečně nastartovala chemické změny v mém těle, pak by tohle mohla být jediná šance otěhotnět. Celý život jsem toužila po vlastní rodině – chtěla jsem to hnízdečko a v ideálním případě dvě děti – a neměla jsem v plánu nechat si ujít příležitost, která by se mi mohla naskytnout. Jestli jsem v životě měla nějakou jistotu, tak tuhle – Quinn by mi možná byl ochoten obstarat to hnízdečko, ale nikdy mi nemohl dát dítě. Nikdy, prostě nikdy.

On tohle všechno samo sebou věděl. Stejně tak já jsem věděla, že on ode mě žádá něco, co zase já nemohu nabídnout jemu. Nechtěl mi však říct, o co se jedná – a já si ani nebyla jistá, zda ho vůbec znám.

Proč však tvrdil, že nikam neodejde, dokud všechno mezi sebou řádně neprozkoumáme, a pak se klidně dva měsíce neukázal? Proč se teď naopak tady najednou zjevil? Nedávalo to smysl – a tenhle upír dělal všechno, do čeho se pustil, s nějakým úmyslem.

Zadíval se mi do očí a ty jeho svůdné a tmavé byly plné vnímavosti a touhy. Touhy po sexu i po krvi. Navzdory tvrzení, že svou žízeň již uhasil, jsem jeho hlad jasně viděla, byl tu, hořel mezi námi a byl silnější a žádostivější než kdy jindy.

Jen tím posiloval můj dojem, že je tu z nějakého jiného důvodu, než z jakého tvrdil.

„Odpověz na otázku, Riley,“ řekl tiše, ale takovým způsobem, že to znělo skoro jako rozkaz. „Proč si se mnou nedáš snídani?“

„Protože musím brzo do práce.“

„Proč?“

„Protože začínám v devět a tomu pitomýmu vlaku trvá v sobotu hodinu, než se tam dokodrcá.“

Zamlčela jsem fakt, že mě Rhoan a Liander tady vyzvednou v půl deváté. Nemusí vědět všechno. Zároveň to znamenalo, že ho musím do té doby vystrnadit z bytu. Jakmile uvidí Liandera, bude mu jasné, že začala mise, jejímž cílem je proniknout do Starrova kartelu.

A on se jí chtěl účastnit.

Odvrátila jsem se, vzala hrnek a sklenici instantní kávy a nabrala několik lžiček. Raději jsem měla oříškové espresso, ale tohle bylo nejlepší, co jsme měli, dokud nedostaneme výplatu. Rhoan zase vyrazil na nákupy, takže vyplenil účet. Já se na oplátku mohla chlubit několika pěknými svetříky, takže aspoň něco.

„Ty modřiny ti udělal Gautier?“ zeptal se Quinn.

„Ne.“

„Ty lžeš, Riley.“

Nic jsem na to neřekla. Nebyl důvod.

„Takže máš za sebou poslední krok na cestě k tomu, aby ses stala strážkyní?“

Podívala jsem se na něj přes rameno. „Prošla jsem u jedné zkoušky. Skutečná bitva s Gautierem mě teprve čeká.“

Což byla čistá pravda, ale on na mě zíral, jako by tušil, že se něco chystá, že mu neříkám celou pravdu.

Byla jsem dhampýr s psionickými schopnostmi, tudíž jsem byla imunní vůči doteku upíří mysli, ale pokud šlo o tohoto upíra, žádná taková ochrana nepomohla. Nejenže jsme sdíleli krev, ale taky jsme si vytvořili pouto, které sahalo mnohem dál než po dotek mysli. Bylo to pouto, které překonalo velké vzdálenosti i psionické tlumiče. Pouto, pomocí něhož mohl číst mé povrchové myšlenky stejně snadno, jako pil krev.

Proto jsem momentálně měla maximálně vztyčené štíty. Netušila jsem, jestli je to něco platné, ale kdybych chtěla číst jeho myšlenky, musela bych ty štíty spustit, a to jsem neměla v úmyslu.

„Nedává se obvykle těm, kteří se utkají s Gautierem, dovolená? Proč jdeš dneska do práce?“

„Proč se o to, prosím tě, tak zajímáš?“

Pokrčil rameny. Snažil se, aby to gesto působilo nezúčastněně, ale já mu na to neskočím. „Jsem zvědavý, to je všechno.“

„Jo, je to nezvyklé. Ale já taky nejsem obvyklá strážkyně, víš?“

„Ne, to nejsi.“

Zamračila jsem se nad jeho podrážděným tónem, ale zrovna začala pískat konvice, a tak jsem se otočila a zalila si kávu.

Chyba.

Moje hormony to však neviděly jako chybu, když mě chytil kolem pasu. „Proč je tak těžké uvěřit, že jsem tu jen proto, abych tě viděl?“ Políbil mě ze strany na krk a rozechvělá touha mi projela až do špiček u nohou.

I když však mé hormony nadšeně volaly po milování s upírem, ten bodavý pocit, že je tu kvůli něčemu jinému, mě ne a ne opustit.

„Proč ses tak najednou objevil u mých dveří, když ses dva měsíce neozval?“

„Ozval.“

„Jedna noc za dva měsíce? Takhle těžko udržíš žár u člověka, natož u vlkodlaka.“

„Když mám na starosti mnohonárodní podnik, občas mi to žere víc času, než bych si přál.“ Sundal mi z ramene jedno špagetové ramínko. Dotkl se rty mé kůže mezi ramenem a krkem. Bylo to jako dotek ohně. „Naše dohoda zněla, že se v mé nepřítomnosti můžeš stýkat s jinými. Jsem si jistý, že ses podle toho zařídila.“

„Ó, věř, že nezařídila.“ Snažila jsem se soustředit na přípravu kávy, ale bylo to zatraceně těžké, když byl tak blízko, tak hřál a tolik, tolik mě lákal. „Ty mi chceš namluvit, že jsi nestihl poslat ani zprávu?“

„Proč bych to dělal, když jsme v noci sdíleli erotické sny?“ Prsty sesunul druhé ramínko, pak mi stáhl celý top a odhalil má prsa. Teplý vzduch mi pohladil kůži a byl tak svůdný jako muž za mnou.

„Byly to jen sny, Quinne. Bylo by milé, kdybychom se setkali na reálnějším základě.“

„Což právě děláme.“

Položil mi ruce na ploché břicho. Pod jeho prsty se rozlévalo horko a propalovalo mé tělo jako oheň. Bože, jeho dotek byl ještě intenzivnější, než jak jsem si ho pamatovala.

Přesunul ruce k mým ňadrům, tiskl je k sobě a dráždil naběhlé bradavky. Kroutila jsem se a na okamžik se přestala hlídat, protože každý kousíček mého těla vibroval hladem, který teď proudil mými žilami.

Nejspíš vycítil, že jsem přestala klást odpor, začal mě líbat, hladit, dráždit, až mi na kůži vyrazily drobounké kapičky potu. Celá jsem se chvěla a byla jsem kousíček od vyvrcholení, toužila po něm, ale on mi ho nechtěl dopřát.

Když mě konečně začal hladit i dole, zasténala jsem úlevou. Jeho prsty si pohrávaly mezi mými stehny, blízko od místa, kde jsem je chtěla mít, ale pořád ne dost blízko. A já je tam potřebovala. Po několika dalších mučivých momentech zahákl palce pod kalhotky a stáhl je. Vyprostila jsem z nich nohy a pak je špičkou chodidla odhodila. Vyhrnul mi sukni, já se rozkročila, a pak mě jeho prsty začaly laskat zezadu, hladil a dráždil mě, až jsem kňourala slastí i bezmocí zároveň. Tiše se mi zasmál na krk, vnikl do mě prsty a zároveň palcem dráždil klitoris. Pohyboval prsty dovnitř a ven a já se třásla, svíjela, až se mi zdálo, že se roztrhnu čirou rozkoší.

A když byl ve mně, vzal si mě už doopravdy a tou nejjednodušší možnou cestou. Znovu jsem zasténala. Držel mě za boky, drtil mě prsty a nejdříve si mě pár vteřin jenom přidržel.

Ale ach, bylo to úžasné jen tak stát s tělem zoufale roztouženým, a jeho tělo bylo v mém a stejně intenzivně prahlo po tomtéž. Milovala jsem způsob, jakým mě uvnitř naplňoval. Nesouviselo to s velikostí ani tvarem, vlastně s ničím fyzickým, protože jsem určitě měla i muže, kteří ho ve všech těchto oblastech převyšovali.

Tohle bylo něco víc – skoro jako by naše těla splynula, naše duše se prolnuly a tančily stejně důvěrně jako naše fyzické schránky.

Začal se pohybovat. Nikoli jemně, nýbrž divoce, naléhavě, a já na tom byla stejně, chtěla jsem vše, co mi mohl dát. Ten hluboký chtíč rostl, šířil se po mé kůži jako nekontrolovatelný požár, stal se kaleidoskopem vjemů, které opanovaly všechny kouty mé mysli. Vzdychala jsem a musela se opřít, protože jeho pohyb začal být rychlejší, ještě žádostivější. Pak se všechno prolomilo a já konečně dosáhla vrcholu, naříkala jsem intenzivním orgasmem. Udělal se zároveň se mnou, ale nebyla to jen jeho tělesná šťáva, co do mě proudilo. Spolu s ní do mě vnikla i jeho mysl.

Zaútočil na mé myšlenky a vzpomínky s hbitostí zloděje, který se bojí odhalení.

Nahrnul se do mě vztek, jaký jsem už dlouho necítila. Naprosto bez rozmyslu jsem shodila štíty, sebrala všechnu psionickou sílu, kterou jsem měla, a vrátila mu to v plné parádě.

Přidušeně zachrčel. Moje vnitřní síla odtrhla jeho tělo od mého a rázem proletěl dveřmi až do obýváku, kde přistál na zádech.

Rychle jsem obnovila štíty. Rozbolela mě hlava, ale slabě, jako když si vítr pohrává s listím. Sebrala jsem kalhotky a vpochodovala do obýváku.

„Ty bastarde!“ Mrskla jsem po něm kalhotkami, i když jsem netušila, proč to vlastně dělám. Nebyl to nůž ani kůl, ani nic užitečného.

Což bylo pravděpodobně dobře, protože jinak bych na něj to či ono použila.

Protřel si oči a pak se pomalu zvedl na loktech. „Jak jsi to proboha udělala?“

„Záleží na tom snad? Víš vůbec, cos udělal ty?“

„Kdybys mi řekla pravdu, nemusel bych se uchylovat k něčemu takovému!“

Mluvil stejně hlasitě a naštvaně jako já, ale hlas se mu trochu třásl, což znamenalo, že jsem mu opravdu ublížila. Zčásti jsem se z toho škodolibě radovala, ale zčásti se mi to příčilo.

„Mám právo na soukromí. Jak v životě, tak v myšlenkách.“

„To je něco jiného.“

„A proč? Protože ty jsi dvanáct set let starý upír, který už nemusí respektovat pravidla?“

„Vidíš, a i přes můj věk a veškeré psionické schopnosti a znalosti jsi právě probourala mé štíty, jako by byly z papíru. A pak jsi mě odhodila až sem. Před několika měsíci jsi to ještě neuměla.“

Hluboko v žaludku se mi udělal tuhý, ledový chuchvalec. Měl pravdu. Bože, pomoz, on měl pravdu. I když se mě Jack během uplynulých měsíců snažil zasvětit do umění lámání psionických štítů, nikdy se mi nepovedlo jeho štíty prorazit, ať jsem se snažila sebevíc. A Quinn byl ještě mocnější než Jack.

Olízla jsem si rty a zahnala ty myšlenky. Teď nebyl čas myslet na důsledky, ani jak to ovlivní budoucnost, po níž jsem tak zoufale toužila.

„Nesnaž se odbíhat od tématu, sakra.“

Vzdychl, postavil se na trochu vratké nohy a zapnul se. „Před pár měsíci jsem ti přiznal, že tě částečně využívám. Byla jsi nejrychlejší cesta k informacím o mém zmizelém kamarádovi – k informacím, které se mi nepovedlo dostat ani z Direktoria, ani díky přátelství s Lovkyní Direktorkou. To se nezměnilo, i když důvod jistě ano.“

„Tak proto ses vrátil?“

„Ano i ne. Včera odpoledne se něco změnilo. Něco se děje. Cítím to.“

Cítí to? A jak? Včera jsme žádný sen nesdíleli, takže odtud informace nezískal. A mé myšlenky dokázal obvykle zachytit, jen když byl fyzicky v mé blízkosti.

Ale možná byl. Možná se celou dobu zdržoval tady v Melbourne, jen mě nekontaktoval.

Bastard.

„Takže skutečný důvod, proč jsi přišel včera v noci do mého bytu, byl, že jsi potřeboval získat nějaké extra informace? To tě muselo nakrknout, když ti Kellen překazil ty skvělé plány.“

„Nebyl to jediný důvod. Taky jsem tě chtěl vidět.“

Jo. Tomu tak uvěřím. „Jak, prosím tě, můžeš vůbec něco cítit, když spolu jen sdílíme erotické sny a nic víc?“

Neodpověděl. To mě nepřekvapilo. Ten parchant nikdy neodpovídá na otázky, na kterých doopravdy záleží.

Přišel ke mně a podal mi kalhotky. Vytrhla jsem mu je z ruky a hodila je na podlahu. Nějaké dětinské části mého já se zachtělo začít po nich dupat, nebo možná jsem chtěla rozdupat Quinna, ale to se mi nikdy nemohlo povést, a tak jsem si to chtěla vybít na nich.

„Znamenala jsem pro tebe někdy něco víc než pohodlný zdroj informací?“ zeptala jsem se zahořkle.

Natáhl se ke mně a prsty mě zlehka pohladil po tváři. Ucukla jsem před jeho dotekem. Spustil ruku zpátky k boku, ale odhodlání v jeho očích svědčilo o tom, že se nenechá jen tak odbýt.

„Mezi námi vždycky bylo něco víc.“

„Jo, parádní sex.“

„Víc než to. Záleží mi na tobě, Riley. Hodně.“

Tiše jsem si odfrkla. „Tohle říkáš pořád, a pak se dva měsíce neobtěžuješ za mnou zajet. Jediný důvod, proč jsi teď tady, je fakt, že jsi vycítil, že se něco pohnulo v tom případu.“

Zkoumal mě s pažemi založenými a netečnou tváří. V jeho očích však zdaleka nebyl tak netečný výraz. Ani ve víru emocí, které mě pálily na kůži.

„Kdyby unesli a zabili tvého bratra, neudělala bys všechno, co by bylo v tvých silách, jen abys dosáhla odplaty? I kdyby to znamenalo, že bys musela podvést někoho, na kom ti moc záleží?“

„To je něco jiného…“

„Ne, to teda není, do háje! Henri byl jako můj bratr, jen jsme neměli stejnou krev. A já nedopustím, aby jeho vražda těm hajzlům jen tak prošla! Pomstím se, a je jedno, co pro to musím udělat!“ Odmlčel se a tiše dodal. „Nebo komu budu muset ublížit.“

Zvedla jsem ruce, neodstrčila jsem ho, ale určitě jsem k tomu neměla daleko. „Nedotýkej se mě.“

„Takhle to neskončí,“ řekl stroze. „To nedovolím.“

„Zrovna teď nemám absolutně na vybranou. Chci, abys odešel a nevracel se. Už tě nechci vidět.“

Odfrkl si. „Uvidíš mě. Nejen ve snech, ale na té misi. Začíná dneska a já se jí zúčastním.“

Takže to stihl ze mě dostat. Zmetek.

„Jdi,“ řekla jsem neúprosně, „než udělám něco, čeho bych možná ani nelitovala.“

Chvíli mě zkoumal, pak se otočil a šel ke dveřím. Zarazil se však s rukou na klice a ohlédl se na mě přes rameno. „Uvidíme se na Direktoriu. A raději řekni Jackovi o tom, jak vzrostla tvoje síla, nebo to udělám já.“

S těmito slovy odešel. Práskl za sebou dveřmi a ta rána zavibrovala do náhlého ticha. Zavřela jsem oči a chvíli si mnula spánky, pak jsem se otočila a zamířila do sprchy. Mohla jsem smýt jeho vůni z kůže, ale nemohla jsem si ho vypláchnout z hlavy. Toho pocitu zrady a prohry jsem se nemohla zbavit.

Nenáviděla jsem to, hrozně mi vadilo, že všechno, co mezi námi bylo, omezil jen na tohle. Měl totiž pravdu – bylo mezi námi něco víc, něco, co mělo potenciál, jakási magie. Nikoli hluboká duševní magie, ale přesto něco velmi příjemného. Tím, co udělal, ji snad nezničil úplně, ale já opravdu nevěděla, zda mu to vůbec někdy odpustím.

Zvedla jsem tvář k chladivé vodě a nechávala odplavat slzy. Po chvíli jsem vylezla, oblékla se a zamířila do kuchyně udělat si další pití.

Když jsem seděla s dalším hrnkem kafe v rukou, najednou jsem se zamyslela nad tím, jak jsem Quinna napadla.

Nikdy předtím jsem takovou sílu neměla. Jo, ve všech testech telepatie na Direktoriu jsem získala vysoké skóre, ale předtím jsem neuměla přečíst ani Quinnovy povrchové myšlenky, natož prorazit jeho štíty.

Dnes však ano, a takovou silou, že jsem ho odmrštila přes celou místnost.

Mohl za to snad vztek, který ve mně probudil tajné rezervy? Jack pořád tvrdil, že je mám a že je pouze nepoužívám. Nebo to bylo první znamení, že lék, který mi Talon dal, začal nakonec opravdu vyvolávat změny v mém těle?

Nevěděla jsem.

Měla jsem však zlé tušení, že to brzo zjistím. Až příliš brzo.

3. KAPITOLA

„Ahoj, Riley, máš čekat před domem.“

Rhoanův veselý hlas se ozval zničehonic do ticha, takže jsem vylítla. Koukla jsem na hodiny a zjistila, že od chvíle, kdy Quinn odešel, uběhla skoro hodina.

„Promiň,“ zavolala jsem, vypláchla hrnek pod kohoutkem a snažila se nějak vzpamatovat.

Ačkoli jsem nevěděla, proč se snažím. Před ním nic neschovám, stejně jako on přede mnou.

„Něco se stalo?“ Zastavil se v kuchyňských dveřích a jeho veselý výraz rychle povadl a vystřídala ho starost. „Jsi v pohodě?“

„Uplně v pohodě, brácho.“

Zamračil se, pak si mě přitáhl do náručí. Několik minut nic neříkal, jen mě držel. Utěšoval.

„Quinn se mi při sexu naboural do myšlenek,“ řekla jsem tlumeně do jeho prsou. „Ví, že jdeme po Starrovi.“

Jeho svaly projelo rychlé a ostré napětí. „Parchant.“

„To jsem si přesně řekla. Několikrát.“

„Doufám, žes mu to vrátila.“

Popotáhla jsem. „Jo, vrátila.“ Ale kdo vlastně prohrál – já nebo on?

„Dobře.“ Pustil mě a poodstoupil. „Varovala jsi Jacka?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Není třeba. Quinn jde na Direktorium. Naštěstí se nedostal dost hluboko na to, aby zjistil, že jedeme do Genoveve.“

„Ale jakmile zjistí, že Jack není na Direktoriu, Genoveve bude první místo, kam se vydá.“ Podíval se na hodinky. „Zavolám Jackovi. Jsi připravená?“

Kývla jsem. Neměla jsem co balit, co vzít si s sebou, protože od této chvíle se stanu někým jiným.

„Tak odsud padáme, kdyby se rozhodl vrátit a zase se ti vetřít do hlavy.“

Přikývla jsem a najednou si vzpomněla na Liandera. „Jen si musím vzít jednu věc.“

Vrazila jsem do ložnice, kde jsem měla dárek pro Liandera k narozeninám, a pak jsme odešli. Jakmile jsme se dostali do Lianderovy dodávky a vpluli do víru dopravního ruchu v sobotu ráno, Rhoan zavolal Jackovi. Naklonila jsem se dopředu a hodila dárek na sedadlo spolujezdce.

„Tak všechno nejlepší, starouši.“

„Je mi čtyřicet devět. To není na vlka nic moc. Matně si pamatuju, že chodíš s někým, komu je dvanáct set let nebo víc.“

„Jo, jo, ale to se možná změnilo.“ Nutila jsem se do veselého tónu, ale Liander se zřejmě nenechal oklamat o nic víc než můj bratr.

Ustaraně na mě pohlédl. „Jsi v pohodě?“

„Pluju na vlně radosti,“ řekla jsem suše. Pak jsem ukázala na dárek. „Můžeš to rozbalit až v Genoveve.“

„Nebo mi to řekni a ušetři mě toho napínavého čekání.“

„Tak to ne.“

Chvíli si balíček prohlížel a pak řekl: „Vypadá to skoro jako knížka.“

Taky byla. O historii filmových efektů. Ale přidala jsem bonboniérku, abych ho trochu zmátla. „Počkej si, a uvidíš.“

„Potvoro.“

Zakřenila jsem se.

„Otoč to,“ řekl Rhoan s rukou na mobilu. „Směr Chapel Street.“

„Chapel Street?“ řekla jsem překvapeně. „Proč zrovna tam? Jsou tam akorát snobské obchody?“

Mávl na mě rukou, ať zmlknu, a tak jsem se věnovala opět Lianderovi. V ostrém ranním světle se podobal ledovému stříbru. Jediná věc, která mu propůjčovala trochu tepla, bylo modré oblečení a modré proužky ve vlasech.

„Tenhle týden se ladíš do zimního vzhledu, jo?“

Usmál se na mě a vyslal ke mně varovný signál. „Zima není v současné době moc in. Ale počkej, až uvidíš, co jsem nachystal pro tebe.“

„Asi se začínám bát.“

„To se boj. Budeš nehorázně sexy.“

Zvedla jsem obočí. „Chceš říct, že teď nejsem?“

„Miláčku, jsi hezká, ale takovým přírodním způsobem. Trocha času, péče a make-upu to jistě spraví.“

„To je ale neohrabaný komliment.“

Zakřenil se. „Pravda někdy bolí.“

„Rána do hlavy taky.“

Usmál se ještě víc a zavrtěl hlavou. „Někdy se tak moc podobáš bratrovi, až mě děsíš.“

Povytáhla jsem obočí. „Rhoan ti vyhrožoval, že tě praští?“

„Ach, mnohokrát.“ Vrhl na mě lišácký pohled. „Problém je, že se mi to líbí.“

„Myslím, že v tuhle denní dobu to spadá do kategorie ‚příliš mnoho informací‘.“

„Trocha bolesti může být dost vzrušující, když se ví, jak na to.“

„Mě užije spíš na normální sex.“ Ukázala jsem na silnici před námi. „A hleď si řízení, nebo to napálíš tomu fordu do zadku.“

Dupl na brzdu a mě to odhodilo dozadu. „Kdybys přestala tlachat o sexu, soustředil bych se úplně v pohodě.“

Zmlkla jsem. Rhoan po několika „hm“ a „ano“ zavěsil a pohlédl na mě. „Jedeme do Chapel Street, protože Jack bydlí nad restaurací – ten barák mu patří a restauraci jen pronajímá.“

Zamračila jsem se. „A je bezpečné tam jet?“

„Tu adresu zná očividně jen Lovkyně Direktorka. V jeho složce je uvedená jiná adresa.“

A z Lovkyně Direktorky by Quinn tu adresu nikdy nedostal. Nejen že byla v řádu upířích let starší – tudíž i mocnější – ale taky jí byl zavázán k poslušnosti. To mi Quinn řekl, když se před několika měsíci stručně zmínil o upíří hierarchii.

„V tuto dobu nikde poblíž té ulice nezaparkujeme,“ mínil Liander.

„Za Jam Factory je několikapatrové parkoviště, to je jen o jednu ulici dál.“

„Chceš říct, že při čekání na Jacka si skočíme na nákupy?“ podívala jsem se na bratra, ale nemohla jsem se ubránit kousavé poznámce. „Ach, vlastně ne, tys už nakupovat byl. Tím pádem nemáme prachy.“

„Máš pěkný svetry, tak nedržkuj.“

„Já spíš potřebuju jíst, bez svetrů se obejdu.“

„Máme plechovky.“

„Špagety a fazole nás spasí jen na pár dní.“

Otráveně se na mě podíval. „Ty mi to nakupování úplně zhnusíš.“

Což byl právě účel. Zazubila jsem se a otočila se. Razili jsme si cestu hustou dopravou a dojeli na místo těsně po půl desáté. Liander nám hodil několik velkých tašek a zbytek si nechal pro sebe. Jack čekal ve stínu o několik domů dál od Jam Factory, chránil se před přímým svitem a byl v přestrojení. Upíři získávají s věkem jistou dávku imunity vůči slunci, takže čím jsou starší, tím více mohou chodit na denním světle. Quinn se musel vyhýbat slunci jen mezi dvanáctou a druhou. Jack byl o čtyři sta let mladší, a tak měl přísnější režim. Zrovna teď to bylo asi na hraně.

Následovali jsme ho do malých dveří napravo od italské restaurace a pak několik poschodí pěšky nahoru. Jeho byt byl tvořený jednou dlouhou místností. Jediné dveře vedly nejspíš do koupelny a prádelny. Byt byl překvapivě vzdušný, přední i zadní stěna byly prosklené. Teď zrovna byla zadní okna zatemněná markýzami, aby sem nedopadalo přímé světlo. Na barvách a nábytku bylo poznat, že byt zařizoval muž. Všude byly modré odstíny, drahá kůže, na stěnách repliky obrazů starých mistrů. Při bližším pohledu jsem zjistila, že to nejsou repliky, nýbrž originály. Při Jackově věku to bylo pravděpodobnější, než se zdálo.

„Tak,“ spustil Jack, když jsme položili tašky na podlahu vedle stolu. „Jak se Quinn dověděl o tom, že zahájíme misi dříve?“

„Ode mě.“ Přitáhla jsem si židli a sedla si ke stolu. „Tím, že jsme sdíleli svou krev, získal očividně lepší přístup do mé mysli – štíty, neštíty.“

Jack povytáhl obočí. „Kdyby to bylo tak, mířil by sem, a ne do Genoveve.“

„Ty ho sleduješ?“ zeptal se Rhoan.

Jack kývl. „Poslali jsme několik jestřábích kožoměnců ze Zámořských operací, aby špehovali Gautiera. Jeden z nich jde momentálně po Quinnovi. I kdybychom měli strážce, který by dokázal chodit venku na ranním slunci, Quinn by jiného upíra vycítil.“

Proto se Jack tolik snažil vytvořit denní divizi se mnou, Rhoanem, Kadem a Lianderem jako hlavními agenty. Zrovna teď bylo Direktorium velmi omezeno časově, a ne všichni padouši páchali zločin přes noc.

„Quinn dokáže číst mé myšlenky jen ve chvílích stresu nebo radosti,“ vysvětlila jsem. „Teď by se mohl snažit sebevíc, ale přes mé štíty by se nedostal.“

Což nebyla celá pravda – mohl se mé mysli dotknout taky ve spánku. Byla jsem si však celkem jistá, že to bylo spojení, které se u nás obou nedostávalo hlouběji než do stavu snu.

A nutno podotknout, že sex ve snu s tím mužem byl naprosto skvělý.

„Raději budeme doufat, že se přes ně opravdu nedostane,“ zamumlal Jack. „Protože já si ho na téhle akci nepřeju.“

Povytáhla jsem obočí. „Proč?“

„Protože jemu jde jen o pomstu. My chceme rozložit celý zločinecký kartel.“ Posadil se na židli, která byla nejblíž k počítači, a propletl prsty. „Poprvé jsme s případem pohnuli asi před šesti týdny. Pamatuješ na ten dopis, který ti Misha dal před smrtí?“

Na ten se nedalo zapomenout, když zemřel za tak strašných okolností. Oklepala jsem se. Bože, pořád jsem měla noční můry z těch vodnatých pavouků, kteří Mishu sežrali zevnitř zaživa. Olízla jsem si rty a řekla: „Prozradil nám jméno pátého klonu – Claudia Jonesová. Ale neznal falešné jméno, pod kterým pracovala pro Direktorium.“

„Mezitím jsme zjistili, že pro nás ve skutečnosti nepracuje – ačkoli nás několikrát do měsíce navštěvuje.“

Zelené oči se mu pobaveně zaleskly, ale já ani za boha netušila proč. Na Direktorium přicházely měsíčně tisíce lidí a všichni měli legitimní důvod.

„Není to jedna z těch šlapek, které si tam tahal Alan Brown?“ zeptal se Rhoan nevěřícným tónem.

„Ano.“

Pohlédla jsem na bratra. „Jak jsi, prosím tě, k tomuhle došel?“

Jen se zazubil a poklepal si ze strany na hlavu. „Myslí mi to, drahá sestro. Myslí.“

Tiše jsem si odfrkla. „Nejsem si vědomá toho, že myslíš zrovna touhle částí těla.“

„Tak dost.“ Jack stiskl tlačítko na klávesnici a obrazovka ožila. Na ní byla fotka ženy s bílými vlasy a bílou kůží. Byla nezvykle krásná a zároveň éterická, a z jejích zářivě modrých očí vyzařovala nadpozemská síla. „Tohle je Claudia Jonesová.“

„Vypadá jako já – no, až na ty oči.“ Pohlédla jsem na Liandera. „Jako tehdy, když jsi mě namaskoval a vnikli jsme do Brownovy kanceláře.“

Kývl. „Zdálo se, že za ním chodí pravidelně, tak jsme si mysleli, že když budeš vypadat jako ona, nebude to tak podezřelé.“

„Samozřejmě jsme nevěděli, že to byla Gautierova informátorka.“ Jack zmáčkl další klávesu, fotka ženy zmizela a místo ní se objevil porno výjev: Brown souložící s Jonesovou ve své kanceláři. Pokud šlo o milostnou zručnost, ten chlap byl pěkné kopyto. Jen ho vytáhl, zasunul, udělal se. Proto se asi musel spoléhat na prostitutky, aby ulevil svým sexuálním potřebám.

Jack zastavil obraz v okamžiku, kdy se Brown vystříkal, a ukázal na obrazovku. Obraz se lehce zachvěl, když se jej dotkl, a pak se ustálil. „Když se podíváte na tuhle ruku, všimnete si, že má prsty zasunuté pod stolem. Když ten obraz zaostřím,“ udělal to, až byla ruka ženy přes celou obrazovku, „všimnete si stříbřité tečky na konečku jejího ukazováčku.“

„A to má být co?“

„Mikročip,“ řekl Rhoan. „Poslední novinka, extrémně odolný.“

Jack kývl. „Do stolu je vyvrtaná malá dírka. Do té byl vložen obal s diskem.“

„Takže Gautier jen po akci vyndal obal?“ zeptala jsem se, když Jack vrátil obraz do normální velikosti a popohnal ho dopředu.

Brown si ještě několikrát s tou ženou užil a pak oba odešli. Chvíli se nic nedělo, potom vešel Gautier, zkontroloval kancelář a při tom došel ke stolu. Rychlým hbitým pohybem sebral obal ze stolu tak, že by si toho člověk málem nevšiml, a pak odešel.

„Takže když Gautier překvapil mě a Quinna v Brownově kanceláři, šel vlastně pro ten disk?“

„Myslíme si to.“

„Jak jste se tohohle vůbec dopátrali?“ zeptal se Liander. Seděl na područce pohovky hned za Rhoanovou židlí.

„Protože jsme kromě Gautiera nenašli na Direktoriu žádné špehy.“ Zaváhal. „Jediný direktor, který měl nějaké tajnosti, byl Alan Brown, tak jsme to riskli a přečetli mu mysl. Víte, že ho vydírali?“

Kývla jsem. Rhoan mi to řekl už před strašně dlouhou dobou.

„Je za tím Gautier. Každé rozhodnutí Direktoria se skrze Gautiera dostalo k Deshonu Starrovi. Ten šílenec ví, co uděláme, ještě než se do toho pustíme.“

„Tak proto je ten jeho kartel pořád o dva kroky před Direktoriem.“

Jack opět přikývl. „Samozřejmě že jsme pak museli zjistit, jak Gautier předává informace, což znamenalo sledovat ho na každém kroku, nejen na Direktoriu, ale taky na misích. Čtyři noci po této události jsme ho jen sledovali. Gautier se vplížil do Brownovy kanceláře, i když té noci neměl hlídku, a tentokrát tam vlezl ještě předtím, než Brown s Jonesovou přišli. Tehdy jsme konečně zjistili, co se děje.“

„A ona ten disk sebrala?“

„Ano. A nepochybně předala detailní zprávu o všem, co se na Direktoriu mělo dít po následující týden.“

„Takže jak dává Brown ty informace Gautierovi? Nemohl riskovat, že ho znovu uvidí na Direktoriu.“

„Ne. Ale Brown je milovníkem anglických chrtů a je u bookmakerů zadlužený až po uši. Gautier se tam s ním setkává vždycky ve středu v noci.“

„Ve středu je schůze generální rady,“ zamumlala jsem. Jednali organizovaně, o tom nebylo pochyb. Ale tenhle gang už funguje víc než padesát let – ačkoli Starr se do jeho čela postavil poměrně nedávno.

„Zabásli jste tu prostitutku?“ zeptal se Rhoan a opřel se v židli. „Vyslechli ji?“

„Ne, ale sledovali jsme ji. Brown ji vysazuje ve Fitzroy Street v St. Kilda. Pět minut poté, co odjede, ženu vyzvedne limuzína a odveze ji do velkého domu v Tooraku.“

„K dalšímu klientovi?“ zeptal se Liander.

„Ne. Ona tam bydlí.“

Povytáhla jsem obočí. „Tak to je sakra dobrá prostitutka, když si může dovolit bydlet v Tooraku.“

Jack se usmál. „Vůbec to není prostitutka.“ Stiskl další tlačítko a znovu se objevil obrázek ženy. „Vystupuje pod jménem Dia Jonesová a živí se jako věštkyně bohatých a slavných.“

To mě překvapilo. O Die Jonesové jsem slyšela i já, a to noviny moc nečtu a televizním zprávám taky moc nedám. O té ženě se říká, že její předpovědi jsou mrazivě přesné, a nedávno jsem slyšela, že čekací doba na její věštbu je víc než rok.

„Proč by si takováhle žena hrála na prostitutku Deshona Starra?“

„Jestli je jedním z klonů, jak říkal Misha, pak možná nemá na výběr,“ upozornil Rhoan a podíval se na Jacka. „Skrze ni má Starr snadný přístup k bohatým a slavným, a možná přes ni získává i značný vliv.“

Jack kývl. „Dům, kde Jonesová bydlí, patří jedné ze Starrových firem a ona chodí každý víkend do Starrova domu v Macedonu. Před úplňkem tam tráví celý týden a zjevně se tam v tu dobu schází mnoho vlivných lidí.“

Vzpomněla jsem si na usedlost, kterou jsem viděla v mysli jedné bytosti, stvořené v laboratoři, těsně předtím, než jsem ji zabila. Ten dům byl velký a obklopený mnoha akry okázalých zahrad. Na těch pozemcích se však zdržovaly bytosti, které rozhodně nevznikly cestou přirozené evoluce: černí duchové, kteří měli pramálo společného s lidskými rysy, modré bytosti s duhovými křídly a smrtícími pařáty. Démoni a monstra, a bůhvíco ještě. Jak Deshon omlouvá všechny své zrůdnosti?

„Takže,“ zajímal se Liander, „tahle žena má v sobě vlka?“

„Nevíme, ale vzhledem k experimentům v klonování se zdá, že nějaké vlkodlačí geny tam budou, nebo aspoň to není úplně od věci.“

„Proč tedy Macedon? Není to trochu daleko od města na to, aby odtamtud řídil zločinecký syndikát?“

„V této době ne. Starr svůj dům prakticky neopouští, proto jsme mu nemohli připsat žádné zločiny toho kartelu.“

„A nejen to. Taky proto, že lidi shoří dřív, než je můžeme pořádně vyslechnout,“ zamumlal Rhoan.

„To bude dobrej týpek,“ poznamenal Liander suše.

„Je to okouzlující lichotník,“ pohlédl na mě Rhoan temně. „Proto nechci, aby do toho dělala Riley.“

„Hele, já nemám v plánu s tím chlapem chrápat, tak si přestaň dělat starosti a začni si hledět svého.“

„Já do téhle situace nevstupuju bez zkušeností…“

„Dost,“ řekl Jack. „Potřebuju, abyste se té mise účastnili oba, a tím to hasne.“

Stiskl další tlačítko na klávesnici a objevilo se několik obrázků pořízených v noci a na ulici. Byla na nich tatáž žena, pouze tentokrát nevypadala tak bledě, ale měla hnědé vlasy a lehký make-up. Na každém obrázku mluvila s jinou ženou a většina z nich byly prostitutky, pokud se dalo soudit podle oblečení, respektive podle nedostatku oblečení.

„Týden před každým úplňkem,“ pokračoval Jack, „se Dia zjevně vydává do ulic a sbírá holky. Poslední měsíc takhle získala třicet ženských, ačkoli ne všechny byly prostitutky. Dává jim své vizitky, řekne jim, že se mají následujícího dne dostavit do normální pracovní agentury, kde prozkoumají, co jsou ty ženy zač a udělají lékařskou prohlídku, a pak jim nabídnou extrémní sumu peněz za to, že budou poskytovat sexuální služby Starrovým mužům během fáze úplňku. Zjistili jsme, že některé z nich tam zůstanou po dobu dvou týdnů, ale většina je vrácena bez úhony na ulici hned následující den po úplňku.“

„Bez fyzické úhony, nebo bez psychické?“ zeptala jsem se.

Jack se na mě usmál jako učitel, který se raduje z bystrého studenta. „Fyzicky jsou v pořádku. Ale někdo se jim hrabe v paměti a odstraní jisté detaily.“

„Neboli jestli jim někdo ublížil nebo je zneužil, stejně si to nepamatujou,“ prohlásil Rhoan. „A co Starr? Jak si vybírá milence?“

„Ze svých bezpečnostních složek.“ Jack se zarazil. „Už jsme do jeho domu nasadili svého člověka, a tomu se povedlo odhalit podrobnosti o firmě, kterou Starr využívá. Stejně se dostaneš dovnitř i ty.“

Rhoan se zamračil. „Koho tam máš? Gautier určitě předal fotky všech lidí z Direktoria. Když se tam pokusíme dostat, pozná kohokoli z nás.“

„Ale Kadea nezná. Starr má slabost pro koně – evidentně na nich sám nejezdí, ale rád se dívá, jak běhají kolem s nahými ženami na hřbetě.“

„Vsadím se, že ty ženy na nich jen nejezdí,“ zamumlal Rhoan. „Z toho, co jsem slyšel, se Starr hrozně rád dívá, jak to dělají ostatní. A čím je to nebezpečnější situace, tím víc se mu to líbí.“

Někteří lidé chovají psy. Starr chová koně a příšery z laboratoře, a jak to tak vypadá, tyhle dvě záliby sexuálně kombinuje. Což o tom hnusákovi dost vypovídá. Nebo spíš o tom, jak je ujetý.

„Jsou ti druzí dva koně taky kožoměnci? Nebo jen Kade?“

„Jen Kade.“

Chudák Kade. Mít na zádech nahé ženy bude pořádně frustrující.

„Dnes v noci,“ pokračoval Jack, „zařadí Lovkyně Direktorka Rhoanovu novou identitu do bezpečnostního systému té firmy a upraví vzpomínky tří mužů, kteří to řídí. Zítra v noci Kade zabije jednoho ze současných bezpečáků. A jako náhradník bude samozřejmě doporučen Rhoan.“

„A co já?“

Jack se na mě podíval. „Dia zahájila svůj lov na ženské včera v noci.“

Povytáhla jsem obočí. „Ale úplněk je až za tři týdny, ne za dva.“

„Ano. A předevčírem v noci nechala Dia vzkaz Gautierovi, že začnou tentokrát dřív, už pátého února.“

Což bylo za měsíc. „Víme, jakou akci má na mysli?“

Ale jen jsem to dořekla, věděla jsem. Proto ta předtucha, kterou jsem měla předtím. Toho dne se Gautier pokusí zabít Jacka.

A Jack přesně tohle řekl. „Nemáme sice potuchy, proč to takhle uspíšili,“ dodal, „ale znamená to, že máme necelý měsíc na to, abychom Starra zastavili.“

„Bude to stačit?“ Proboha, Rhoan snad ví, co dělá, ale já byla v tomhle nováček a odhalit nějaké informace by mi tudíž trvalo mnohem déle.

„Bude muset.“ Jack sáhl někam za počítač a podal mi desky. „Tvoje nová identita.“

Otevřela jsem desky a nahlédla dovnitř. „Poppy Burnsová?“ Vzhlédla jsem k Jackovi. „Připomínám ti vlčí mák?“

„Až s tebou skončím, budeš,“ podotkl Liander suše.

Vyplázla jsem na něj jazyk a četla dál. Poppy byla očividně následek setkání nadrženého vlkodlaka a lidské fanynky, přičemž ani jeden z rodičů nebyl natolik inteligentní, aby si během svého krátkého setkání uvědomili, že jsou plodní. Matka o dítě nestála, nevěděla, kde je otec, a tak chudák Poppy putovala po různých příbuzných, až v patnácti utekla. Od té doby vystřídala mnoho povolání, ale kvůli jejímu temperamentnímu chování ji nikde příliš dlouho nestrpěli. Mezitím si přilepšovala krádežemi a tu a tam i prostitucí. Před třemi dny se dostala do Melbourne, poté co vykradla dům v Sydney, a majitelé nechali vypsat tučnou odměnu tomu, kdo jim poskytne informace o tom, kde se zdržuje.

Okouzlující. Takže je ze mě hledaný zločinec. „Chudák Poppy, měla život na prd, co?“

Jack se zakřenil. „Čti to tak dlouho, dokud to nebudeš umět nazpaměť.“ Pak se zarazil. „A snaž se, aby ses podle toho chovala.“

Kývla jsem. „S tím nebudu mít problém.“

„Proto jsme to takhle vymysleli. Liandere, můžeš s ní začít. Rhoane, tady je tvůj profil.“

Liander mě vzal za ruku a odvedl do koupelny. Posadil mě a já viděla nůžky.

„Na jak krátko to vezmeš?“ řekla jsem okamžitě.

„Hodně nakrátko.“

„Ne,“ řekla jsem a chytila se za vlasy. Líbily se mi takhle. Barvení bych snesla, ale ostříhat nakrátko? Ani nápad. Sice si je každé léto sestříhám po ramena, ale o takhle krátkých vlasech jsem nikdy neuvažovala. Ne tak, jak to Liander myslel.

Vzdychl. „Miláčku, tvoje vlasy jsou překrásné, to připouštím, ale momentálně nejsou v módě. Bože, i tvůj bratr má lepší styl než ty, a to už o něčem svědčí.“

„Protože můj bratr plení náš společný účet a vesele nakupuje, zatímco já se musím postarat o nájem a jídlo.“

„Ano, ale málo peněz neznamená nutně nedostatek stylu. Celá léta nabízím stříhání vlasů zadarmo.“

„Mně se prostě polodlouhé vlasy líbí. Je na tom něco špatného?“

„Za normálních okolností ne. Ale dlouhé vlasy k tomu typu, ve který se máš proměnit, zkrátka nesedí. Ona je trendy. S těmi krátkými vlasy.“ Cvrnknul do konečků mých vlasů. „Tohle ne.“

„Já vím, ale…“

„Důvěřuj mi,“ řekl. „Budeš vypadat dokonale. A vlasy ti zase dorostou.“

Bezmocně jsem vydechla, ale bylo mi jasné, že se tomu nevyhnu. Chovala jsem se směšně a věděla jsem o tom. Kromě toho, jestli chci zpátky svůj život a součástí toho je extrémně krátký střih, pak je to jistě malá cena. „Jestli to bude vypadat blbě, zajdu k tobě domů a zničím ti všechny šminky, co tam máš.“

Zakřenil se. „Beru to varování na vědomí. Teď už zmlkni a nech mistra tvořit.“

Po další tři hodiny čaroval s mým vzhledem a na konci jsem musela uznat, že konečný výsledek byl překvapivý. Nabarvil mou kůži na tmavě zlatou, zakryl drobné pihy na mých tvářích a ramenou a propůjčil mi lesk milovnice slunce. Vlasy byly přesně tak krátké, jak jsem očekávala, konečky sahaly sotva po ušní lalůčky, ale navrstvil střih tak, že vlasy rámovaly můj obličej a vypadala jsem přidrzle, a extrémně sexy. Taky do nich udělal blonďaté proužky, které mezi mými rezavými vlasy zářily zlatými odstíny, takže celkově to vypadalo, jako když mám na hlavě trojí barvu. Proměnu dokončil průzračnými, zářivě zelenými kontaktními čočkami.

„Wow,“ řekla jsem jen. Nebyla jsem si podobná, i když mě zas tak moc nezměnil.

S radostí se na mě usmál. „Ještě jedna úprava, a jsme hotovi.“

„A to je co?“

„Modulátor hlasu.“

„Jééééé.“

Plácl mě do ramene. „Nebuď srágora.“

„Jasně, když to není tvoje tvář, kam se to strká.“

„Sehnal jsem nějaké menší, protože jsem věděl, že budeš kňourat.“ Ukázal mi měkké plastové kroužky. Byly ještě tenčí než ty, které jsem použila naposledy, snad o trochu silnější než extrémně jemný papír. Na šířku neměly větší průměr než malá mince. Jakmile je vloží dovnitř, nebudou vůbec cítit, leda by je někdo vyloženě hledal – nebo se rozhodl vrazit mi ho někam hluboko do krku. Vzhledem k tomu, kam jsem měla namířeno, nepřipadala v úvahu ani jedna z možností.

„Pořádně otevři pusu, zlato.“

„Vsadím se, že tohle říkáš všem chlapům,“ zamumlala jsem, ale udělala, jak poroučel.

Vložil mi do pusy z obou stran malé plastové čipy, a stejně se mi zdálo, jako by mi chtěl vyrvat zuby, spíš než že mi vkládal pod kůži plast.

„Auuuu, auuuuuuu,“ řekla jsem, jakmile to šlo. „Aspoň jsi mi mohl napřed dát něco proti bolesti.“

„Ty jsi poseroutka. Kromě toho je povrch těch modulátorů pokrytý analgetikem, takže umrtví kůži hned, jakmile jsou uvnitř.“

„Hrozně nerada to říkám, ale nepomáhá to.“

„Věř mi, že kdyby to opravdu nefungovalo, bolelo by to daleko víc. Teď něco řekni, ať vím, že fungujou, jak mají.“

„Doufám, že někdo to jednoho dne udělá tobě, abys viděl, že to bolí, s analgetikem nebo bez.“ Můj hlas byl o několik oktáv hlubší a hodně zastřený, jako bych trávila dlouhé noci v zakouřených barech. To vám povím, že hrozba nikdy nezněla tak sexy.

„Velmi dobře,“ zamumlal, pak se ohnul pro batoh. „Tvoje garderóba a světácká výbava.“

„S radostí.“ Rozepnula jsem tašku. Uvnitř byly džíny, tílka na ramínka, jedny tenisky, pásek, který měl na sponě velmi reálně působícího pavouka, pár svetrů a několik opravdu miniaturních šatiček. Všechny vypadaly obnošené, zmuchlané. Až na spodní prádlo, to bylo zbrusu nové a velice sexy.

„Taková zlodějka by si určitě obstarala aspoň slušné spodní prádlo, ať už je ostatní oblečení v jakémkoli stavu,“ komentoval to Liander.

„To ale nejsem moc úspěšná zlodějka, jestli se můžu chlubit jen touhle taškou.“

„Jack mi řekl, že jsi hodně pospíchala pryč ze Sydney, takže sis nestihla pořádně zabalit. Teď se převlékni a já se pustím do Rhoanovy přeměny.“

„A co vlastně uděláš s Rhoanem?“

„Všechno hnědé. Nuda.“

Zvedla jsem obočí. „Jestli myslíš, že nuda znamená méně přitažlivosti, tak myslím, že to neklapne.“

Usmál se. „Ne, ale on jednotvárný vzhled nesnáší, takže tohle je šance, jak mu to trochu osladit.“

Tiše jsem se uchichtla. Poté co jsem se převlékla do džínů a tmavozeleného tílka, jsem se prohlédla v zrcadle. Díval se na mě někdo mladší, s obrovským sex appealem a vyzývavým chováním. I když jsem tomu zpočátku nedávala moc šancí, musela jsem připustit, že to vypadalo fantasticky. Nahnula jsem se dopředu a políbila ho na tvář. „Jsi šikula.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smyslné zlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.