Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

Tatínku, nezlob!

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5272. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)
Ilustrace Markéta Vydrová (www.marketavydrova.cz)
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Markéta Vydrová
Počet stran 88
Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Illustration © Markéta Vydrová

ISBN 978-80-247-4349-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8688-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8689-6 (ve formátu EPUB)

V domečku s červenou střechou a kulatým půdním okýnkem bydlí pan inženýr František Všetečka. Je to člověk pracovitý, zvídavý a odvážný. Je totiž vynálezcem.

Pan Všetečka vynalézá všechno možné i nemožné. A vynalézá všude.

Doma, na ulici, ve sklepě či na půdě, ba dokonce i v posteli a ve skříni.

Jeho žena se jmenuje Marie Všetečková, rozená Tečková. Pan Všetečka jí však říkává Marie jenom tehdy, když jde o vážnou věc. Jinak na ni volává Mařenko, Maruško, Mařko, ale nejčastěji jí říká Majdo.

Paní Marie Všetečková je žena laskavá, trpělivá a veselá. Naštěstí pro pana Všetečku! Žena nelaskavá, netrpělivá a bez smyslu pro humor by panu Všetečkovi ty jeho vynálezy asi těžko strpěla.

I paní Všetečková má své zaměstnání. Je lékárnice. Prodává lidem léky proti bolesti, kapky proti rýmě, sirup proti kašli, masti proti vyrážkám a obvazy na rány. Obvazy a náplasti si k ní chodil kupovat hubený, blonďatý kluk s brýlemi, které nosila snad už jeho babička. A to byl právě pan inženýr František Všetečka.

Slečně lékárnici se líbil. A ona se zase líbila jemu. Slovo dalo slovo a ze slečny Marie Tečkové se časem stala paní Marie Všetečková. Později se Františkovi a Marii Všetečkovým narodila malá Baruška. Holka pro radost a jen malou starost.

Baruška je holka svého táty a své mámy. Po tátovi zdědila blonďaté vlasy a po mámě je má kudrnaté. Zpropadené vlasy! Barča se na ně zlobí. Hlavu má samou žlutou kudrnku. Kdyby měla křídla, vypadala by jako andílek! Ještě že má oči. Po mámě jsou tmavé jako trnky a po tátovi trošičku krátkozraké, takže musí nosit brýle. Baruška si myslí, že má tmavé oči jako čertík nezbedník, a to se jí líbí. I ona je malý neposeda, myška šup sem, šup tam, zkrátka je to Všetečkovic holka.

Když už nemusí tatínek chodit do lékárny, protože paní lékárnici má doma, chodí teď častěji do železářství. A Baruška, to se ví, chodí s ním.

V železářství vše voní železem a dřevem. Různé nástroje a nářadí, hřebíky a šroubky prodává pan prodavač Číbro.

Pan Číbro je prodavač veselá kopa, s tatínkem si rozumí a Barušku si rád dobírá. Jakmile je uvidí ve dveřích, ihned je zdraví: „Vítám vás, pane inženýre, dobrý den, slečno dcerko, čím mohu posloužit?“

Tatínek mu vždy odpovídá: „Zdravíčko, pane majiteli velkoobchodu se železným zbožím.“

„I co to vidím,“ důležitě opáčí pan Číbro a pohladí Barušku po kudrnaté hlavičce, „vaší slečně dceři se nějak rovnají vlásky, to ne, to nemůžete dopustit, pane inženýre. Račte jít ke konkurenci. Kadeřník Plícha má již otevřeno, jistojistě vám vyjde vstříc a vlásky opět nakadeří. Zase bude Baruška jako andílek.“

Barča se mračí jako starý čert. Tatínek Všetečka se jí zastane: „Myslím, že jsme tady správně, rozhodli jsme se, že Barušce vlásky narovnáme. To je teď v módě, pane Číbro, víte? Baruška se porozhlédne po vašem krámě, jaký tady máte nepořádek, a hrůzou se jí zježí vlasy, že budou rovné jako hřebíky.“

Táta je kabrňák. Znovu nad panem Číbrem vyhrál. Myslí si Baruška.

Tatínek i pan Číbro se smějí.

„Copak potřebuješ, Františku?“ kamarádsky poplácal pan Číbro tatínka.

„Ale, zlobí nás myš,“ mávl rukou tatínek.

„Tak to chce jednu speciální past, pojď se mnou do skladu,“ vybídl tatínka pan prodavač.

Zatímco si šel tatínek vybrat pastičku na myš, Baruška si prohlížela obchod. Pošoupla si brýle na nose, aby lépe viděla na Číbrův nepořádek. Tam koukla, tam nahlédla, ale nikde žádný nepořádek neviděla. Ani jeden zakutálený hřebíček!

„Ach jo, zase budu mít vlasy samou kudrnu,“ povzdychla si Baruška.

Tatínek si ze skladu donesl pastičku na myši. „Jen aby to fungovalo,“ zapochyboval.

Pan Číbro se usmál a zvesela zarýmoval: „Od Číbra pasti, konec myší strasti!“

„Jak past funguje, pane Číbro?“ zajímala se Baruška a prohlížela si destičku s plíškem.

„To je jednoduché,“ řekl pan Číbro. „Na plíšek dáš kousek sýra a pérko pěkně natáhneš. Myška přicupitá, chce si odnést sýr, najednou cvak, pastička klap a s myší je amen.“

Baruščiny oči se zalily slaným mořem. Bylo jí myšky líto.

Tatínek se k ní přitočil a šeptl jí do ucha: „Neboj se. Táta vynálezce vynalezne lepší past.“

Baruška přestala plakat.

Doma se tatínek zavřel do skříně. Řekl, že potřebuje dostat nějaký nápad. Kdo chce dostat nápad, musí si ve tmě hlavu lámat. A kde je tma? Ve sklepě a ve skříni. Kde je myš? Ve sklepě. Takže z taktických důvodů se musel tatínek uchýlit do skříně, aby myš nepoznala, co se na ni chystá.

Tatínek seděl ve skříni dlouho. Tak dlouho, že mu vystydla polívka. Maminka se na tatínka zlobila. Vzala zvoneček, který byl památeční po tetičce, pořádně s ním zacinkala a zvolala: „Tatínku, inženýre Františku Všetečko, okamžitě vylez ven a pojď se najíst. Já nebudu tu polívku ohřívat desetkrát!“

„A mám to, maminko moje zlatá,“ zaradoval se tatínek, „tys na to kápla!“

Tatínek vyskočil ze skříně a dal mamince pusu.

Po obědě uvázal tatínek zvoneček nad myší díru. Když myš vylezla, zavadila ocáskem o zvoneček a ten zacinkal.

„Maminko, myš je venku, teď raději nechoď do sklepa,“ hlásil tatínek.

Po chvíli volala Baruška: „Už to zase cinklo, myš se vrátila do díry.“

Myšocink byl znamenitý vynález. Tatínek i Baruška s ním byli spokojeni. Horší už to bylo s maminkou. Ba co víc, ani myška dvakrát nadšená nebyla. Po čase byla z věčného cinkání tak ztumpachovatělá, že si raději sbalila svých pět švestek a odstěhovala se pryč.

Tatínek František Všetečka stále něco vynalézal. K houpací židli vynalezl houpací stůl, vedle cukroví vymyslel sůloví, kysloví a hořkoví. Nápad to byl znamenitý, až na to, že sůloví, kysloví a hořkoví nikomu nechutnalo.

Tatínek se na maminku i na Barušku zlobil, neboť nechtěly jíst jeho dobrotu. Dokonce prohlásil, že on, co bude živ, bude jíst jen sůloví, kysloví a hořkoví. Když však maminka uvařila rajskou omáčku, dal si říct a snědl jí plný talířek. Na svůj kulinářský vynález brzy zapomněl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tatínku, nezlob!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.