Jean Donaldsonová

Lidé a psi:
Střet kultur

Nakladatelství PLOT
Praha, 2011

Copyright © Jean Donaldson, 2005

Photos © Pavel Jeřábek a archiv Nakladatelství PLOT, 2011

Copyright © James & Kenneth Publishers, 2005

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2011

ISBN 978‒80‒7428‒213‒3 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒214‒0 (verze MOBI)

ISBN 978‒80‒7428‒064‒1 (tištěná verze)

Obsah

Poděkování

Předmluva

Z pohledu psa

Psí inteligence a morálka

Instinkty: Čím je pes vybaven

Chování šelmy a sociální chování

Socializace, strach a agresivita

Kousaví psi a bojovníci

Všechno jsou to pro ně hračky na kousání

Problémové chování a jeho řešení

Mají citrónové mozky, ale i tak je máme rádi

Jak se psi učí

Základy výcviku poslušnosti

Sekvence pro výcvik a prověřování

Doporučená literatura

Poděkování

Ráda bych vyjádřila svou nejhlubší vděčnost jedinečnému dr. Ianu Dunbarovi za jeho rady, povzbuzování a za to, jak mě v posledních 15 letech ovlivnil a inspiroval, Paulu Kleinovi a Janis Bradleyové za úžasnou přípravu druhého vydání, Jennifer Murrayové za krásné fotografie a Martinu Coleovi za neocenitelnou pomoc při prvním vydání, včetně návrhu obálky.

Nekonečný dík patří také následujícím: Bobovi Baileymu, Carolyn Clarkové, Helen Colombové, Irene a Billovi Donaldsonovým, Shirley Donovanové, Alichanu Hajjarovi, Bonu Hongovi, Delvě Howellové, Joan McCordickové, Cathy McNaughtonové, Judy Millerové, Kim Moellerové, Gině Phairasové, Kathy Pickelové, Dianě Shannonové a Julii Webberové.

Předmluva

Střet kultur je výjimečný. První kniha Jean Donaldsonové je jednoduše ta nejlepší kniha o psech, kterou jsem kdy četl. Je naprosto unikátní, fascinující až do extrému a doslova přetéká informacemi, které jsou tak nové, že prakticky nově definují to nejaktuálnější, co se týká chování psů a výcviku. Kniha je napsána Jeaniným neformálním a přesto precizním přednáškovým stylem a čte se stejně dobře jako kvalitní thriller. Abych řekl pravdu, než kniha vůbec vyšla, přečetl jsem si rukopis prvního vydání třikrát za sebou. Dlouho očekávané druhé vydání pro mě bylo potěšující záminkou, abych si Střet kultur přečetl pošesté. Druhé vydání bylo výrazně zrevidováno a rozšířeno (přibylo jedenáct tisíc slov). A je dokonce ještě lepší a víc vybízí k zamyšlení než první vydání.

Střet kultur popisuje psy takové, jací doopravdy jsou – zbavené hollywoodského pozlátka, s jejich jedinečnou existencionalistickou filozofií „hned teď, můžu to sežrat, rozžvýkat, pomočit to, co z toho budu mít?“ Jeanina obrovská náklonnost ke psům vyzařuje z každé stránky a stejně tak její nadšené chápání psího myšlení. Neoblomně se zastává psího pohledu na svět a neustále se zajímá o jejich výchovu a tělesnou i duševní pohodu.

Střet kultur patří do skupiny velmi význačné klasické literatury o psech a běží v čele této smečky. Kniha má osvěžující originální pohled na téma a vždy jde rovnou k jádru věci – žádné kdyby a…, ale – jde o tohle – vzdělávejte svého psa! Jeanina kniha je bezpochyby nejžhavějším psím tématem na trhu – nepostradatelná kniha pro majitele psů i pro trenéry – jsem rozhodně všemi tlapkami pro! Udělejte pro sebe i pro svého psa něco pořádného: přečtěte si ji. A budeme se těšit na mnoho dalších knih od Jean Donaldsonové.

Ian Dunbar, Berkeley, Kalifornie, 8. června 2005

Jean Donaldsonová se narodila v kanadském Montrealu. V roce 1999 založila Akademii pro trenéry psů (Academy for Dog Trainers). Žije v San Francisku se svou fenkou čau-čau Buffy.

Z pohledu psa

Psí inteligence a morálka

Jedna kniha, vydaná počátkem devadesátých let minulého století, se odvolává na „morální kodex“ psů. Stala se bestsellerem. Zdá se, že většina lidí pořád věří v psa ve stylu Walta Disneyho: je Velmi Inteligentní, má morálku, je schopný naplánovat pomstu, řeší složité problémy a chápe hodnotu věcí ve Waltově domě. Nikdo nechce psa podle B. F. Skinnera: černou skříňku se vstupem a výstupem, která má evidentně daleko k našemu chlupatému členovi domácnosti. Myslím, že na vině je špatný marketing. Skinner měl pravdu, ale špatně ji prezentoval. Pravda musí být podána takovým způsobem, aby na ni lidé přistoupili. A to lidé udělat musí, protože nepochopení této pravdy vedlo k smrti nesčetných psů. Tady je příklad, který tento rozdíl znázorňuje.

Walt Disney versus B. F. Skinner

Pokaždé, když byl pes přistižen při okusování nábytku, byl potrestán. Teď pes nábytek neokusuje, když je majitel doma, ale pokud je ponechán o samotě, chová se destruktivně. Když se majitel vrátí domů a zjistí, co se stalo, pes se plíží kolem a má sklopené uši a skloněnou hlavu.

Názor W. Disneyho: pes se na základě trestů naučil, že okusovat nábytek je špatné. Pes nesnáší, když ho necháme doma samotného a aby se majiteli pomstil, tak po jeho odchodu nábytek okusuje. Jinými slovy – schválně dělá to, o čem ví, že je špatné. Když se majitel vrátí domů, pes se za to, co udělal, cítí provinile.

Názor B. F. Skinnera: pes se naučil, že okusovat nábytek je nebezpečné, když je majitel doma, ale bezpečné, když je pryč. Pes pociťuje trochu úzkost, když zůstane sám, a cítí se lépe, když něco okusuje. Taky mu to pomáhá zabít čas. Později, když se majitel vrátí domů, pes projevuje konejšivé chování a pokouší se tak zabránit drsnému trestu, který, jak se v minulosti poučil, často v této chvíli následuje. Příchod majitele domů a/nebo jeho chování, které předchází trestu, se staly předpovědí: pes ví, že bude potrestán. Ale neví proč.

Není pochyb o tom, že druhý pohled na věc je ten správný. Otázkou už není to, která interpretace je pravdivá, ale proč o tom vlastně ještě vůbec někdo pochybuje. Neuvěřitelné je, že tato informace je už známá celá desetiletí, nicméně většina lidí, kteří vlastní psi, to stále neví. Kdyby znalosti o řízení aut byly na úrovni znalostí „řízení“ psů, pokoušeli by se lidé jezdit přes jezero a pak by žalovali výrobce, že ta věc neplave.

Psi jsou v naší společnosti velice rozšíření, i když ne tolik, jako auta. Jedním z důvodů, proč jsou naše znalosti o nich tak šokujícím způsobem chabé, je možná způsobeno tím, že množství informací, které se k nám dostanou od odborníků, je velmi omezené. Trenéři vzdělávají jednoho majitele nebo jednu skupinu, místo aby udělali něco na úrovni inzerce veřejných služeb nebo ukázek v populárním televizním pořadu.

Ale myslím, že je tu i další důvod, proč tak pomalu akceptujeme realistické vysvětlení toho, jak se psi chovají. Prostě se nechceme vzdát antropomorfismů. Behaviorismus, který proslavil Skinner, už od doby svého útoku na svět psychologie v polovině dvacátého století vyvolával prudký odpor. Zejména, když je možné úspěšně proti němu argumentovat tím, že ryzí behaviorismus nedokáže chápat člověka v celé jeho megamozkové složitosti. Pokud se ale jedná o zvířata a jejich výcvik a modifikaci chování, tak to sedí neobyčejně dobře. Ovšem v případě výcviku psa a modifikace jeho chování se zdá, že ani přes sebevětší množství důkazů není pro průměrného majitele psa behaviorismus přijatelný. Význam toho všeho je opravdu zásadní.

To, jak ohromující výdrž má Disneyův roztomilý a dobrosrdečný, nicméně pokřivený pohled na psy, je způsobeno především tím, že psy pochybným způsobem milujeme. My totiž chceme, aby byli chytří a morálně „dobří“. Mnozí cynikové dokonce vidí psa jako tvora, který je svou loajalitou a spolehlivostí nadřazen člověku. Na rozdíl od toho se behavioristický model, i když je mnohem dokonalejší, obecně neuchytil, protože se zdá, že redukuje psy na pouhé stroje se vstupem a výstupem. Bojíme se, že kdybychom akceptovali tento názor, zbavíme psy jejich statutu čestného člověka a logickým důsledkem by mohl být negativní dopad na welfare psů. Lidé jsou kmenový druh. Náš soucit a ohledy vůči jiným bytostem jsou úzce spojeny s vnímáním toho, jak jsou nám podobní, a silným měřítkem toho je jejich inteligence. IQ je stále přijatelný předsudek. Žhavá etická diskuse se například rozpoutala poté, co byla nastolena otázka, zda mohou mít lidoopi svůj jazyk. Dokud se o této možnosti neuvažovalo, zdálo se zneužívání lidoopů tak nějak omluvitelné. Nikdo neváhal, když se inteligence stanovila jako kritérium, ospravedlňující soucitné zacházení.

Náš druh má za sebou předlouhé dějiny neuvěřitelné krutosti a hrůz, které byly páchány v podstatě proto, že oběti byly příliš vzdáleny tomu, co jsme považovali za svůj kmen. Naše současné kmenové hranice jsou úzce spojeny s otázkou živočišného druhu, IQ a morální integritou. Naše pouto se psy je evidentně silné. Ale nejsou to lidé, a tak máme najednou problém toto pouto vysvětlit. Děláme to tak, že přeháníme jejich podobu s námi v oblasti inteligence a morálky. To je typický příklad toho, jak se předsudek nebo názor objeví jako první a teprve až pak se dává dohromady konstrukce faktů nebo fikce, která to podporuje.

Možná už jsme připraveni přijmout psy jako skutečný druh. Žijeme teď v kultuře, která si mnohem více uvědomuje koncept tolerance a užitečnosti. Psi nejsou jako my, ani zdaleka natolik, jak jsme si představovali, ale to je v pořádku. Stále si s nimi můžeme vybudovat vzájemné pouto, sdílet s nimi svůj život a bez omluvy je využívat jako náhradu dětí. Nemusíme kvůli tomu vytvářet mýty, obalující jejich přirozenost, jen proto, abychom ospravedlnili to, co k nim cítíme. Jsou vzácní a fascinující právě takoví, jací jsou. Nemusíme navyšovat jejich inteligenci nebo morálku, aby si zasloužili dobré zacházení a místo v našich rodinách. Empatie a soucit s tvory, kteří jsou tak jasně jiní než my, je vlastně další fází etického pokroku.

Postavit se realitě je důležité i proto, že antropomorfismus se přežil a už není užitečný. Pro psy byl vždycky stinnou stránkou. Psi, kteří nejsou jako Lassie, nevyhnutelně končí špatně. Největším přínosem pro welfare psů je teď opustit psa Walta Disneyho a nahradit ho informacemi ze dvou zdrojů: z chování psů a z vědy o tom, jak se zvířata učí. Musíme přijmout zodpovědnost a poznat základní potřeby druhu, se kterým se snažíme žít, a získat představu o tom, jak modifikovat jejich chování a napáchat při tom minimum škod. Pokud toho dosáhneme, můžeme jim pomoci, aby zapadli do naší společnosti, aniž bychom zcela potlačili jejich přirozenost.

Mají citrónové mozky[1], ale i tak je můžeme mít rádi

Jsou dvě oblasti, ve kterých se objevuje největší množství mýtů a nejvíc chybí znalosti:

1.
Chování psů, tedy genetická výbava a instinkty, které má pes v sobě.

2.
Učení zvířat, tedy jak zkušenosti ovlivňují chování psů a jiných zvířat, včetně nás, lidí.

I lidé se učí prostřednictvím operantního a klasického (pavlovovského) podmiňování. V tomto směru jsme jako psi. Nicméně, na rozdíl od psů jsme také mistry v učení se prostřednictvím pozorování a chápání. Máme řeč, abychom sdíleli své myšlenky; mentálně se dokážeme přesouvat z minulosti do přítomnosti a do budoucnosti a myslet abstraktně. Osvojujeme si hodnoty, prostřednictvím kterých se učíme, a u většiny z nás se rozvíjejí vlastnosti jako soucit a svědomí, smysl pro dobro a zlo. Pokud se chováme v souladu se svými hodnotami, dodává nám to sebevědomí a pocit čestnosti. A tohle všechno jde úplně mimo psy.

Psi jsou naprosto a nevinně sobečtí. S největší pravděpodobností se učí takřka výhradně pomocí operantního a klasického podmiňování. I když některé jejich chování usnadňují sociální interakce, neexistují důkazy o tom, že by se učili pozorováním a napodobováním. A tady je důležitá poznámka: to neznamená, že jsou hloupí nebo méně hodnotní než v době, kdy jsme si mysleli, že by mohli přemýšlet jako my. Ve skutečnosti se psi učí skvěle. Dokážou ve svém prostředí rozeznat velmi jemné změny. Mají neskutečný čich, který umí využívat. Dokážou se vypořádat se složitým sociálním prostředím. Možná mají bohatý emocionální život. Ale neumí myslet abstraktně. Jsou amorální. Nedokážou se mentálně posunovat dopředu a dozadu v čase. A i když se naučí rozlišovat význam některých slov, naší řeči nerozumí.

Pojďme nyní trochu prozkoumat naši zálibu v nafukování důležitosti inteligence a jazyka, prostřednictvím kterých posuzujeme hodnotu živých bytostí. Steve Pinker upozorňuje, že nikdy nebyly vynaloženy žádné finanční prostředky na hledání mimozemského vačnatce nebo jakékoliv jiné adaptace, v jakou se mohly organizmy vyvinout nebo se vyvinou, aby přežily. A i když je inteligence jen jednou ze strategií pro evoluční krok kupředu, je to to jediné, kvůli čemu jsme ochotni propátrávat vesmír. Dokonce ani nedokážeme posoudit, zda nám naše strategie pomůže v daleké a dlouhodobé cestě za vlastním přežitím. Steve Pinter podotýká, že: „I když jazyk je mezi ostatními žijícími druhy jedinečná schopnost druhu Homo sapiens, nevyžaduje si to vyčlenění studia lidského rodu z domény biologie, protože jedinečná schopnost, vyskytující se u jediného druhu v přírodě, nic ojedinělého není. Některé druhy netopýrů se zaměřují na létající hmyz s pomocí Dopplerova sonaru. Některé druhy tažných ptáků se řídí na cestách dlouhých tisíce kilometrů kalibrací postavení souhvězdí podle dne a roku. V soutěži talentů přírody jsme prostě jen druhem primáta se svým vlastním číslem – schopností, jak si předávat informace o tom, co kdo komu udělal, prostřednictvím modulace zvuků, které vydáváme, když vydechujeme.“ (The Language Instinct, 1994)

My všichni, alespoň tedy oficiálně, odmítáme diskriminaci založenou na rase, pohlaví, věku nebo velikosti těla, ale tyranie mozkové kapacity tu zůstává stále, i když si to třeba neuvědomujeme (neexistuje horší nadávka, než když o někom řeknete, že je hlupák). Zamyslete se chvíli nad tím, co byste si mysleli o využívání krys při pokusech při výzkumu léků, kdyby se zjistilo, že jsou to komplikovaní pacifisté, duchovní tvorové, kteří mají IQ vyšší než průměrný člověk. Kdybychom i přesto měli sílu provádět s nimi cokoliv, co se nám zamane, vyvolalo by to nesčetné morální otázky, protože to, jak si celou věc ospravedlňujeme, nemá ani tolik společného s naší mocí jako s tím, že – no, nejsou přeci zrovna chytré, viďte?

Psi jsou (stejně jako krysy) nadaní pro mnoho věcí, ale nejsou v porovnání s člověkem příliš chytří. Nedávno vydaná kniha, věnovaná inteligenci psů, má více než 250 stránek. (Stanley Coren, The Intelligence of Dogs: A Guide to the Thoughts, Emotions, and Inner Life of Our Canine Companions, 1994. Česky v r. 2007 Inteligence psů: Průvodce myšlením, emocemi a vnitřním životem našich psích společníků). Zajímavé je, že navzdory Coreyho opatrné kvalifikaci definicí se žebříček plemen podle inteligence stal mediální senzací. Evidentně nás fascinují náznaky, že by psi mohli být, jenom možná, opravdu, opravdu chytří. Kdy už konečně pochopíme, že na psech je toho fascinujícího tolik, že je inteligence jen šidítkem, které odvádí pozornost? Rozlišovací schopnosti psů při klasickém a operantním podmiňování, obdivuhodná výkonnost jejich nosu, úžasná schopnost srovnat se i se složitým sociálním prostředím, jejich city a navazování pout, to jsou všechno dech beroucí obsáhlá témata, ale my pořád trváme na inteligenci. Dává to asi tak stejný smysl, jako kdyby se lidé posuzovali podle schopnosti vyčuchávat bomby nebo se orientovat echolokací.

Dychtíme po historkách o geniálních psech a je jich dostatek. Každý zná nějaký příběh, který ukazuje, jak jsou psi chytří. Ale propagátoři myšlenkových pochodů u psů nikdy neodpověděli na zásadní otázku: Když už jsou psi schopni takových projevů myšlení, proč to nedělají pořád? A proč to nikdy nepředvedou v kontrolovaných podmínkách? Na těchto tvrzeních je nejsmutnější to, s jakým nedostatkem uvážlivosti jsou hodnocena. Připomíná mi to lidi, kteří dělají unáhlené závěry o věcech, jako jsou kruhy v obilí v Anglii. Než začnou teoretizovat o tom, že je vytvořili mimozemšťané, měli by vyloučit pravděpodobnější vysvětlení – třeba že je to dobře promyšlený kanadský žertík. To poslední se nakonec ukázalo jako pravda, ale do té doby mimozemské teorie vzbudily spoustu pozornosti (a dokonce vznikl i film). Dalo by se říct, že při hodnocení možných interpretací není přirozenou dispozicí lidstva umírněnost. A stejně tak – než dojdete k závěru, že pes uvažuje abstraktně a moralizuje, nejprve musíte vyloučit vysvětlení založené na operantním a klasickém podmiňování. Zneklidňuje mě, že je hodnocení mého psa založeno na mýtech a přehánění, jako kdyby nestačilo to, jací psi skutečně jsou. Jejich hodnotou je jejich opravdová osobnost, jejich psovství. Nepotřebují mentální upgrade. Jsou platní a báječní i tak.

Tak jaký je dopad mýtu Lassie na psy? Jakmile jim přidělíte inteligenci a morálku, přidělíte jim zodpovědnost, která k tomu přísluší. Jinými slovy – pokud pes ví, že je špatné, když ničí nábytek, ale schválně a zlomyslně to dělá, pamatuje si, že to udělal a má pocit viny, pak si zaslouží trest, ne? A právě to psi dostávají – spoustu trestů. (Slovo „trest“ je zde používáno v kontextu běžného života – ti, kdo už ovládají žargon operantního podmiňování podle souvislosti poznají, že to, o co mi tady jde, je pozitivní trest.)

My sami psy stavíme do situace, po které musí přijít trest, protože přeceňujeme jejich schopnost myslet. Zajímavé je, že je to právě „chladný“ behavioristický model, který psům dává mnohem větší šanci, aby splnili požadavky, které na ně klademe. Mýtus psům předkládá problémy, které neumějí řešit a trestá je za jejich nesplnění. A nejsmutnější na tom je, že to hlavní, co má většina psů spojeno s trestem, je přítomnost jejich pána. To se nám ta láska ke psům, protože jsou tak chytří, trošku zvrtla, že?

Teorie učení, tedy behaviorismus, je ten nejlepší způsob, který máme, abychom pochopili a dokázali modifikovat chování svých psů. Je také nejefektivnější a minimalizuje škody, které může utrpět pes a vztah mezi psem a člověkem. Velmi rozšířená neochota akceptovat a rozvíjet naše znalosti učení u zvířat a toho, jak je aplikovat, je obhajována z pozice, která je při bližším zkoumání neudržitelná. Vědecká fakta nechávají lidi chladnými, přestože „cituplný“ model chápání psí povahy je, jak jsme viděli, základem nekonečné řady trestů pro tyto „geniální, morální, ale zákony přestupující tvory“. Zdůrazňuji, že psi nejsou nijak snižováni na úroveň laboratorních krys, pokud aplikujeme to, co nás učí behaviorální věda. Naopak, jsem rozzlobena tou neuvěřitelnou ironií, že obrovská kvanta krys a psů prožila děsivý život v laboratořích a byli vystaveni obrovským kvantům ohavných pokusů, které měly ukázat základní principy toho, jak se zvířata učí. Jednou z nejlogičtějších aplikací takto získaných znalostí by byl výcvik psů, ne? Je to docela postavené na hlavu, když je váš druh využíván při pokusech a pak veřejnost výsledky ignoruje a nadále vás trestá, protože jste přece tak chytří! Ze všech existujících otevřených bran komunikace se psy je doširoka nejvíce otevřená brána operantního podmiňování. A tu bychom měli začít používat.

Mylný názor: „dychtivý vyhovět“

Antropomorfní překrucování chování psů není omezeno jen na přehánění jejich inteligence. Také si špatně vysvětlujeme to, jak pohlížejí na nás. Kdy už jednou provždy zapomeneme na koncept „dychtivý vyhovět/potěšit“? Je to duchaprázdná a nebezpečná myšlenka. Pořád ještě čekám na setkání se psem, který dychtí potěšit svého majitele. Kde je ten pes, kterého zajímá niterný stav jeho majitele jinak, než ve spojení s tím, jak tento stav mysli ovlivňuje události, které jsou pro psa relevantní? Co kdybychom začali hledat psa, který dokáže docílit toho, aby se jakákoliv jiná bytost ocitla v určitém duševním rozpoložení? V podmínkách, kdy kolem psa není jiná konkurující motivace, pochvala může být pro některé psy skutečnou odměnou. Avšak její efekt je omezený, takže mód „dychtivý potěšit“ vyvolává dost silné pochybnosti.

Při bližším zkoumání je to ještě pochybnější. Pro začátek vyloučíme, že pochvala funguje jako heslo bezpečnosti – napovídá, že pravděpodobnost averziv[2] je nesmírně malá. To je vidět při tradiční výuce poslušnosti. Primární motivací je prý pochvala. Ale primární motivací je ve skutečnosti vyhýbání se averzivům, kterým se říká „korekce vodítkem“. Pokud trenér za něco stojí, pes se naučí, že pokud je reakcí pochvala, pak se vyhnul korekci a pochvala získává smysl. Ale znamená to, že pes považuje tento zvuk za důkaz stavu mysli člověka, který zvuk vydává? To asi těžko.

Pochvala může získat určitý „náboj“ jako sekundární prostředek upevnění. Lidé totiž mají tendenci psa pochválit, než vydolují pamlsek, věnují psovi pozornost, jdou na procházku nebo si začnou hrát. To všechno je důkazem toho, co už jsme věděli a měli bychom to využívat trochu promyšleně: Psi se učí na základě okamžitého důsledku svého chování a na základě varování, vyplývajícího z důležitých událostí jejich života.

A přesto se používání potravy při výcviku setkává s moralistickým odporem u zarážejícího počtu majitelů. Jednou jsem mluvila s tradičním výcvikářem, který se rozčiloval nad používáním pamlsků k motivaci psů. To, co z něj vypadlo a nad čím se mi až dodnes zvedá žaludek, je: „Pokud při výcviku používáte jídlo, pes to dělá pro jídlo a ne kvůli vám.“ Pes tohoto muže, vycvičený averzivním způsobem s pomocí stahovacího obojku, to údajně dělal jen kvůli němu, protože jediným pozitivním upevněním byla pochvala. Výcvikáři, kteří prohlašují, že psi pracují proto, aby jim „udělali radost“ nebo výhradně jen za pochvalu, si, jak se zdá, neuvědomují, co je hlavním motivátorem, který používají – bolest. Prvním úkolem při výcviku jakéhokoliv zvířete je zjistit, co ho motivuje. Žádná motivace, žádný výcvik. Všechna zvířata jsou motivována jídlem, vodou, sexem a tím, že se vyhýbají averzivům. Pokud nejsou tím vším motivována, zemřou. Spousta zvířat se dá motivovat hrou, pozorností a možností socializovat se nebo seznamovat s jinými psy nebo pachy. Všechna zvířata se dají motivovat signály, které reprezentují některý ze základních motivátorů, za předpokladu, že spojení mezi signálem a motivátorem je udržováno dostatečně silné. Většinou právě v tom případě nastupuje pochvala, která je něco jako nepřesný marker[3]. To oznamuje zvířeti, že se zvýšila šance na základní motivátor. Pokud se rozhodnete pozitivní upevňování nepoužívat, skončíte tak jako všichni ostatní, kteří si zvolili tuto cestu – budete používat averziva a prohlašovat, že to pes dělá pro vás. Je to ubohé.

Tímto nechci říct, že by pochvala byla špatná nebo nebyla důležitá. Já sama své psy chválím až ostudně moc, protože je mám ráda a protože to dělám ráda. Mají rádi, když mám dobrou náladu, protože pro psy to znamená dobré věci, když má dobrou náladu. Já osobně mám také ráda, když má někdo, kdo má nade mnou moc (jako můj učitel kung-fu), dobrou náladu. Ale ne proto, že bych měla geneticky zakotvenou touhu mu udělat radost. Můj zájem o náladu mého učitele je velmi sobecký, a to mám být morálně vyspělý člověk. Jakýkoliv zájem vašeho psa o vaši náladu je založen na tom, jaký to má význam pro něj samotného – což se naučil. A to je v pořádku.

Pro některé psy je pochvala primárním posílením. Líbí se jim natolik, že kvůli ní pracují, zejména pokud je to jediná zábava ve městě. Ale je to nejistá půda, nedá se to převádět na psy, pro které pochvala primárním motivátorem není. Je to také příliš nejistá půda, než aby se na ní dala stavět hypotéza existujícího mechanismu „dychtivosti vyhovět“. Hodně psů má, jak se zdá, pochvalu rádo, ale nebudou kvůli ní spolehlivě pracovat. To je v pořádku. Existuje rozdíl mezi tím, když vyjádříte svou náklonnost psovi za něco, co pro vás má nějakou hodnotu, ať už to má pro psa hodnotu jakoukoliv, a tím, když se spolehnete na pochvalu jako na hlavní způsob, jak motivovat zvíře při výcviku nebo při modifikaci chování. Jinými slovy – nepleťte si aktivity, které slouží k navazování vztahu, s výcvikem nebo modifikací chování. U toho druhého je většinou potřebný těžší kalibr.

Někteří lidé jsou zklamáni, když objeví, že je nutné použít těžší kalibr jako je jídlo nebo přístup k zábavě a hrám a k jiným základním motivátorům, aby své zvíře něco naučili. Mají pocit, že je jejich pes hloupý, protože „poslouchá, jen když chce“, „dělá to, jenom když mám v ruce buřta“ a stručně řečeno – „neprojevuje žádnou touhu vyhovět“. Generace psů byly označeny za hloupé, i když byli úplně normální, protože vyžadovali skutečnou motivaci. Mnoho lidí dokonce zaráží intenzita, se kterou pes pracuje kvůli základním motivátorům, jako je třeba jídlo. Přímo to podkopává jejich víru v hýčkaný mýtus o „dychtivosti vyhovět“ a oni pak mají pocit, že pro psy nejsou tak důležití („Jé, tak takhle tedy vypadá motivace?“). Já stále čekám na skutečného psa, který bude mít touhu vyhovět. Pokud se ukáže, pošlu ho na terapii.

Záležitost „dychtivosti vyhovět“ byla především přikrmována špatnou interpretací určitého psího chování. Psi jsou nadšení, když přijdeme domů, vyžadují si od nás pozornost a hlazení a olizují nás. Při vítacích rituálech se chovají nutkavě. Když jsme k mání, chodí stále za námi a jsou skleslí, nebo dokonce úzkostní, když odcházíme. Jsou vysoce sociální a nejsou geneticky připraveni na tak časté a/nebo dlouhé odloučení od zbytku rodiny, jaké zažívají v našem prostředí. Do určité míry se dokážou velmi rychle vzpamatovat z obrovského množství trestů, které jim neustále udílíme. Sledují každý náš pohyb. Vidím, že by se to dalo interpretovat jako uctívání, ale je důležité, aby nám to příliš nestouplo do hlavy. Každý náš pohyb sledují z důvodu, že by to pro ně mohlo mít nějaký význam.

Mozek mých psů nepřetržitě a zkušeně prověřuje chování lidí, spočtou si s přesností na osm desetinných míst každou vteřinu pravděpodobnost, že přijde sušenka, procházka, pozornost, frisbee nebo nekonečné hodiny bláznivě orgastické hry s latexovým ježkem. Zdá se, že jsou mi oddáni, protože umím skvěle hodit frisbee a mám palce, díky kterým umím otevřít plechovku. Nemohu říct, že by mezi námi nebylo pouto. Pocházíme z druhů, které si pouta vytvářejí. Ale neuctívají mě. Nejsem si jistá, jestli u nich koncept uctívání existuje. Jejich láska také není podkladem pro to, aby udělali, co jim řeknu. S výcvikem to vlastně nemá nic společného. Abych mohla ovládat jejich chování, musím neustále manipulovat s důsledky jejich jednání a s pořadím a intenzitou důležitých stimulů. Zajímavé je, že některé z nejsložitějších výcvikových prací probíhají tam, kde neexistuje láska a pouto je jen slabé. Nechci tím ovšem říct, že by výcvik nebyl jedním z nejlepších způsobů, jak si pouto vytvořit. To určitě je. Ale není to pro výcvik nevyhnutelné.

Univerzální lék – dominance

Dalším modelem, který je využíván jako pseudo-ospravedlnění toho, že se při výcviku používají averziva, je teorie smečky. Od okamžiku, kdy se u vlků začal předpokládat systém lineární hierarchie, se pejskaři úplně zbláznili do snah vysvětlit jakékoliv myslitelné psí chování a interakci mezi psy a lidmi na základě „dominance“. Na to jsme se skutečně upnuli. Je to dokonalý příklad úspěšného memu[4]. Psi se chovají špatně nebo neposlouchají, protože jim nikdo neukázal, kdo je tady šéf. Musíte být „alfou“ své „smečky“. Mimo toho, že se opět uchylujeme k ospravedlnění dalších výcvikových metod, využívajících averziva – pes je zřejmě celé noci vzhůru a vymýšlí způsob, jak uskutečnit převrat, tak byste ho měli držet na jeho pozici s pomocí spousty násilí – stala se dominance všelékem pro vysvětlení veškerého psího chování.

Pro majitele tohle jednoduché vysvětlení znamená, že se nemusí snažit pochopit mnohá další témata jako třeba to, jak se zvířata učí. Názory typu, že se psi, kteří se hrnou do dveří před svým majitelem nebo tahají na vodítku, snaží dominovat svému majiteli, jsou tak stupidní, že netřeba slov. Někteří ubozí lidé to mají v hlavě tak zpřevracené, že za projevy dominance považují i konejšivé signály jako skákání psů, aby vás mohli olíznout, nebo hrabání tlapkou, a tak je podle nich zapotřebí zasáhnout s pomocí averziv. Vše vysvětlující dominance je opět příkladem toho, jak si utvoříte závěr ještě předtím, než zvážíte logičtější vysvětlení. Psi koušou nábytek, protože na co jiného vlastně nábytek je? Neposlouchají, protože nemají tušení, co po nich chcete, nejsou dostatečně motivovaní, aby vyhověli, nebo v gambitu činností zvítězilo něco jiného – třeba utíkající veverka. O hierarchii asi nepřemýšlejí.

A stejně tak, když pes ví, že má šanci jedna ku pěti na odměnu, pokud přijde, a že je velmi pravděpodobné, že se bude moci vrátit k tomu, co dělal, pokud přijde okamžitě, a že vlastně přijde o pár minut svobody, když nevyhoví, tak bude mít výborné přivolání. To je kontrola bez averziv. Důležité tady není to, jaký typ motivace používáte, jestli vyhýbání se nepříjemným podnětům nebo pozitivní motivaci, ale že to nemá takřka vůbec žádnou souvislost s celou otázkou dominance. Když většina lidí řekne, že má problém s dominancí, většinou to znamená jednu ze dvou věcí – buď mají problém se spoluprací nebo je pes kouše či ohrožuje. V obou případech to docela dobře může znamenat, že se pes cítí být nadřazený nad svým majitelem. Také to ale může znamenat, že když se pes cítí jako ten nejposlednější z veškerých organizmů na Zemi, stejně není dost motivovaný, aby spolupracoval a/nebo kouše lidi. Můžete mít psa, který se cítí velmi dominantní, a přesto je to světová třída v poslušnosti a nikdy nikoho nekousnul a ani kousnout nechce.

Pokud je problémem neochota spolupracovat, pes se to může naučit s pomocí operantního podmiňování. To je přímý prostředek k modifikaci chování. Využívat koncept dominance, abyste vysvětlili, proč pes na zavolání nepřijde, když jste ho to nenaučili a neupevnili jste toto chování v přítomnosti konkurenční motivace – to je jen kalení vody. Můžete ho převracet na záda, jak chcete, a stejně nepřijde, když se to nenaučil a nemá to zažité. A můžete ho obrátit na záda a držet ho tak celou noc (a vcházet do dveří před ním) a stejně vás kousne, když překročíte jeho práh kousnutí. Při snaze o pochopení světa psů vykazují lidé ohromující nedostatek logické úspornosti a popularita dominance jako vysvětlení je toho nejlepším příkladem.

Deset nejobvyklejších druhů chování, které pejskaři spojují s problémy s dominancí

1.
Kousání/agrese – zejména vůči členům rodiny.

2.
Tahání na vodítku.

3.
Znečišťování uvnitř domu, zejména když se jedná o postel.

4.
Kousání cenných předmětů majitele.

5.
Skákání při vítání a hrabání tlapkou.

6.
Neuposlechnutí na přivolání.

7.
Žebrání u stolu.

8.
Chození dveřmi jako první.

9.
Spaní na zakázaném nábytku.

10.
Kradení jídla nebo prádla.

Mým oblíbeným mýtem je procházení dveřmi jako první. Který hlupák přišel s představou, že by pes chápal jako dominanci (natož aby se ji tak snažil prosadit) situaci, kdy projde dveřmi ven před svým majitelem? Když se psi řítí dveřmi ven, neměli bychom nejprve vyloučit to, že se snaží co nejrychleji zmenšit vzdálenost mezi sebou a tím, co je tam venku, co nejrychleji, protože jsou natěšení, protože jsou to psi, a protože jim nikdo nikdy nedal důvod, aby to nedělali?

Když pes něco udělá a vy zoufale toužíte zjistit „pročpročproč“, tak místo toho, abyste se vrhli po falešné stopě „teorie smečky“, nejprve musíte vyloučit:

1.
…protože pro něj bylo větší odměnou něco v okolním prostředí

2.
…protože se nikdo nikdy nesnažil, aby pes udělal něco jiného (tedy – proč NE?).

Všelék dominance je už tak nafouklý, že můžete najít celé výcvikové školy založené na předpokladu, že pokud vůči psovi dosáhnete dostatečně dominantního postavení, všechno ostatní zapadne na místo. To znamená, že se při výcviku jakéhokoliv psa bude hojně používat násilí, které zřejmě jenom zhorší problémy, jako je nespolehlivé přivolání a kousání, ale ještě navíc nebude věnována pozornost tak důležitým záležitostem, jako je dobře prováděné podmiňování a poskytnutí adekvátního prostředí. Takže výsledkem bude i nadále nevycvičený pes a stále se prodlužující nesmyslný program pro zvládnutí dominance.

Nijak tím nechceme tvrdit, že by psi nebyli druhem, kde se zdá, že sociální život podléhá milovaným žebříčkům hierarchie. Ale oni také výborně vidí v noci a nikdo u nich nenavrhuje operaci rohovky, aby se tak vyřešila jejich neochota spolupracovat a kousání. „Teorie smečky“ prostě není ten nejelegantnější model pro vysvětlení a zejména pro řešení problémů jako je neposlušnost, nevhodné chování nebo agresivita. Lidé, kteří cvičí a mají v hlavě model dominance a používají averziva, by dosáhli lepších výsledků a způsobili by méně škody, kdyby používali averziva s důkladnější znalostí teorie učení. A vůbec nejlepší by bylo, kdyby na averziva zapomněli úplně a využili jiné pomůcky z dílny teorie učení. Koncept dominance prostě není potřebný. Co vlastně víme o skutečných psech?

Deset věcí, které víme o skutečných psech

1.
Všechno jsou pro ně žvýkací hračky (bez rozlišování artefaktů).

2.
Jsou amorální (žádné dobro nebo zlo, jen bezpečné versus nebezpečné).

3.
Zajímají se jen sami o sebe (žádná „touha vyhovět“).

4.
Citrónový mozek (tzn. malý mozek s menším množstvím závitů, který se učí prostřednictvím operantního nebo klasického podmiňování).

5.
Šelma (hledá, honí, kouše, trhá a žvýká – vše velmi silně založeno).

6.
Velmi sociální (silné svazky a špatně snáší izolaci).

7.
Časově omezené socializační období (pokud není socializován na určité kategorie sociálních stimulů, reaguje útěkem nebo bojem).

8.
Oportunistický mrchožrout (pokud je to poživatelné a v dosahu, sežer to IHNED).

9.
Konflikty řeší prostřednictvím ritualizované agrese (nikdy nepíše dopisy nakladateli, nikoho nežaluje).

10.
Dobře vyvinutý čichový systém.

Poznámky pod čarou

[1]
citrónový mozek – mozek s omezeným vrásněním, „ne moc chytrý“

[2]
averzivum – násilný zásah do psychiky nebo fyziologie psa, který ve psovi vyvolává strach z ohrožení (nadávky, rány, ostnatý obojek, atp.)

[3]
marker – vizuální nebo zvukové označení určitého chování

[4]
mem – kulturní obdoba genu, replikující se jednotka kulturní informace

Instinkty: Čím je pes vybaven

Chování šelmy a sociální chování

Pokud byste měli z předchozího seznamu vybrat dvě věci, které by zachytily samotnou podstatu psa, měly by to být body 5 a 6. Jsou to sociální predátoři. Psi nesou evoluční dědictví predátorů a tvorů, kteří žili neustále v přítomnosti druhých. Nejsou to výluční masožravci, dokážou sežrat a strávit plno rostlinné hmoty a jsou to nadšení mrchožrouti. Ale je to důvod, proč poníci a křečci nehoní pohybující se objekty, ale štěňata a koťata ano.

Chování směřující k získání potravy je zcela pochopitelně velmi hluboce zakořeněné. I stovky generací selektivního chovu, který ignoroval, stylizoval nebo aktivně usiloval o odstranění loveckého chování u mnoha plemen psů, nedokázal u převážné většiny jednotlivců zabránit tomu, aby vizuálně sledovali, honili a kousali pohybující se objekty. Tytéž stovky generací selektivního chovu také uchovávaly silnou tendenci formovat sociální vazby a pestrou škálu s tím spojeného chování.

Chování dravce a jeho projevy u psů

Lovecké chování, které vidíme u tolika psů, vychází z vlčí lovecké sekvence formulované biologem, specialistou na vlky, Davidem Mechem:

1.
Hledat (hledání kořisti především s využitím čichu).

2.
Plížit se (nenápadné přiblížení ke kořisti).

3.
Vyrazit (rychlý pohyb směrem ke kořisti).

4.
Štvát (pokud kořist prchá).

5.
Kousat-držet-třepat-zabít (kořist).

6.
Trhat a sežrat (kořist).

Jsou tady ještě dvě další chování, která bych zařadila do skupiny získávání potravy, i když v této sekvenci není – žvýkání a hlídání potravy. Obě byla dostatečně adaptivní, aby si zajistila místo v repertoáru předků našich mazlíčků a zdá se, že obojí úspěšně přežívá u mnoha jedinců dodnes. Žvýkání udržuje prostřednictvím izometrických cvičení jejich klíčový nástroj – čelisti – v dobrém stavu. Psi dokážou úspěšně konzumovat kosti. Hlídání potravy se u sociálních predátorů vyvinulo kvůli relativnímu nedostatku potravy.

Jako kontrast psa si představte býložravce, který musí dvanáct nebo více hodin denně konzumovat rostlinnou potravu, aby získal dostatek živin. Kam až oko dohlédne je tráva. Plýtvat energií na hlídání svých travnatých lánů před svými kolegy by byla velmi neefektivní strategie. Na druhou stranu masožravci investují obrovské množství energie do toho, aby našli, ulovili a strhli vydatný zdroj proteinu a nebudou pak třeba několik dní žrát. Pokud jste šelma, tak se postaráte o to, abyste nepřišli o svůj tvrdě zasloužený flák masa, a proto mají psi tak silnou tendenci si potravu hlídat.

Je to spíš nutkavé, než logické chování. I když se zdroj neustále obnovuje, například v misce jsou stále granule, genetický program psa se v určitém kontextu spustí a pes hlídá. Netvrdíme, že se to nedá modifikovat. Dá. Nicméně modifikace vyžaduje aktivní zásah ve formě podmiňujících cvičení a je to lepší řešení než krmit psa až k obezitě, aby netrpěl kvůli nedostatku potravy.

Další důvod, proč si psi a mnoho jiných zvířat mohou dovolit projevit takové chování, jako je hlídání potravy, je to, že se u nich vyvinula vysoce ritualizovaná forma agresivity. Dokážou být agresivní, aniž by se navzájem usmrtili nebo zmrzačili. Ve skutečnosti mají obrovské spektrum různě stupňovaného vyhrožování a systém, jak řešit konflikty, a tak i přesto, že to pro člověka vypadá děsivě, výsledkem je jen minimální poškození napadeného. To je také zřejmě důvod, proč se majetnické chování u některých psů přenáší na jiné věci než je potrava – pískající hračky, místo na spaní, kapesníky nebo ponožky ukradené z prádla – to vše může spustit hlídání. Selektivní chov se nijak nezaměřoval na ritualizované chování. Pokud by pes ale hlídal papírové kapesníky a kousal při tom ve snaze těžce ublížit, tak by (doufejme) v chovu využit nebyl.

Chování v rámci lovecké sekvence

Skvělým způsobem, jak umožnit svému psu vybít se, je hrát s ním stylizované hry s chováním obsahujícím sekvenci hledání, plížení, vybíhání, chycení a držení kořisti. Tím se nestanete jen osvíceným majitelem, který plní potřeby svého psa. Poskytnout psovi pravidelně takovou stimulaci totiž znamená vytvořit si přední obrannou linii proti problémovému chování. Následně jsou popsány hry, které mohou majitelé se psy hrát, aby svou loveckou energii spálili. Výběr her závisí na jednotlivých psech a na preferencích majitele. Jednoduše to vyzkoušejte a vyberte si to, co vám bude vyhovovat nejlépe.

Hra na schovávanou

Dejte psa do odložení vsedě mimo dohled místnosti, kde schováte předmět (návod k naučení odložení vsedě je v kapitole 6). Nebo můžete psa prostě zavřít v jiné místnosti, aby se nemohl dívat. Ukryjte předmět a pak ho vyzvěte ke hledání tak, že ho vypustíte z místnosti nebo z odložení a nadšeně se ho zeptáte: Kde máš hračku? Pak mu ukazujte, že má hledat. Předmětem může být sušenka, hračka na žvýkání, míček nebo hračka na přetahování. Hledání musí být motivační. Pokud je pes šílený aportér, pak je ideální míček nebo aportovací předmět. Když ho pes najde, můžete to oslavit několika intenzivními aporty, než bude znovu hledat. Obdobně, pokud pes miluje přetahování, jako odměnu za nalezení se s ním 10‒15 vteřin přetahujte. Pokud je spíš motivován jídlem, použijte Kong naplněný něčím skvělým.

Začněte snadným hledáním a velkou oslavou, aby si pes tuto hru oblíbil. Je zapotřebí zopakovat to několikrát, aby pes zjistil, že hledá něco, co je pro něj zajímavé. Až to pochopí, začněte schovávat na obtížnějších místech. Jakmile je to možné, přestaňte mu při hledání pomáhat, aby získal důvěru ve své vlastní schopnosti. Pokud mu budete stále pomáhat, zjistí, že vzdát to je mnohem efektivnější strategie než vytrvat. Většina psů začne při hledání přirozeně využívat nos. Je kouzelné to pozorovat. V této fázi dokážou najít předměty hluboko zahrabané mezi polštáře pohovky nebo kdekoliv jinde, kam je můžete zastrčit. Hlavním přínosem této hry je:

1.
Spalování energie lovce – v obou případech – tím, že pes používá čich, aby hledal, a pracuje s určitým aportováním a/nebo se přetahuje. („Hledej!“ je dokonalá hra pro deštivé dny. Výsledkem je, že máte po 10 až 15 minutách šťastně oddychující psy, kteří by jinak zklamaně tiskli čumáky na okno.)

2.
Učí psa aktivně hledat své hračky na žvýkání (!)

3.
Mnohokrát procvičené odložení vsedě u vzrušeného psa.

4.
Zábava. To nejlepší, co existuje.

Další variací této hry je to, že se někde v domě ukryje sám majitel. Nevýhodou téhle verze je to, že je více omezená možností úkrytu, zatímco v případě ukrývání pískající hračky nebo jiného malého předmětu máte takřka neomezené možnosti.

Můžete schopnost psa hledat využít i k tomu, abyste mu pomohli zabíjet čas, když odejdete pryč. Než odejdete, schovejte sušenky, hračky na žvýkání, hračky na žvýkání zavázané do hadru s mnoha uzly, hračky na žvýkání zabalené do hadrů a zavřené do krabice všude možně po domě. Dokonce takhle můžete schovat i celou krmnou dávku, zatímco pes čeká za zavřenými dveřmi. Pes, který umí dobře čichat, v podstatě objeví každý úkryt, který si dovedete vymyslet. To poskytne psovi konstruktivní aktivitu, když je sám, a je to pro něj ulehčení a pro vás zmenšení pocitu viny, že ho necháváte doma. Pozor, pokud má váš pes problém s ničením, přečtěte si i část o výcviku, který se týká žvýkání. A pokud trpí váš pes úzkostí ze samoty, musíte se zaměřit zejména na to.

Aportování

Dlouho se předpokládalo, že jsou psi, kteří mají aportování rádi a psi, kteří k němu netíhnou. Pravdou spíše je, že psi, kteří jsou přirození aportéři, k tomu více (někdy je to až posedlost) inklinují, zatímco ostatní psi to v sobě mají, jen to není tak silné nebo je to pohřbeno hlouběji a je zapotřebí to trochu probudit. Jejich viditelné odmítavé váhání může být kombinací několika důvodů: jsou to obecně váhavé osobnosti; mají předcházející zkušenost, kdy byli trestáni nebo jim bylo bráněno v honění nebo v uchopování věcí do tlamy; zažili intenzivní výcvik s korekcemi a celkově mají zábrany; nebyli dostatečně stimulovaní a mají problém se uvolnit nebo soustředit, pokud se děje něco zajímavého; nebo je stresuje nebo rozptyluje něco přímo v prostředí, v němž výcvik probíhá.

Při formálním výcviku mnoho metod doporučuje použít násilí, aby se psi naučili aportovat. Dokonce jsou metody, které obhajují použití násilí i při výcviku přirozených aportérů. Podotýkám, že se pozitivním posilováním dají naučit aportovat nejen psi se zábranami, ale mnoho z nich to v určité fázi začne bavit, jako když otočíte vypínačem. Začne to pro ně být přirozenou zábavou. Vidím to stále znovu a znovu. Popravdě řečeno jsem ještě neviděla, že by se to nestalo, pokud se tomu věnuje dostatek času a zvolíte adekvátní přístup.

U psa, kterého aportování nezajímá, je důležité vykřesat tu první jiskřičku zájmu a starat se o ni tak, až se z ní stane plamen. První jiskrou zájmu bude nejspíš vizuální sledování – spíš než aby pes honil, bude věc sledovat očima. To je dobře, projevte nadšení, když pes sleduje pohyb, drážděte ho předmětem, rychle mu ho ukazujte a zase schovávejte. Náhlé zmizení předmětu může u psa vyvolat pohyb. A u toho ho opět povzbuzujte. Pokud se po něm vrhne, nebo se do něj pokusí kousnout, nadšeně chvalte a pokuste se, aby pes předmět sledoval, jako když kotě honí papírek na provázku. Opakujte to tolikrát, dokud to psa baví. Omezujícím faktorem je vaše vlastní trpělivost, to, jak dlouho je pes v místnosti a zajímá ho samotná hra, a jaké posílení použijete za hezké reakce.

Pes, který byl při honění a uchopování věcí do tlamy omezován, považuje za velké riziko něco takového třeba jen zkusit, takže je nesmírně důležité, abyste okamžitě a výrazně dávali najevo nadšený souhlas už při váhavém prvním pokusu. V podstatě platí, že kdykoliv pes něco zkusí poprvé, je to kritický zlom.

Rané pokusy psa o přinášení mohly být v zárodku narušeny. Pes sebral něco, u čeho by byl jeho majitel raději, aby se toho nedotýkal, a dostal vynadáno. Až později, po nesčetných trestech za honění kol a chytání za nohavice, za sbírání bot nebo kapesníků či odpadků, se majitel pokusil naučit psa aportovat. Ale tou dobou už měl pes zapovězeno hodně pronásledování a sbírání předmětů. Mnohem lepší politikou u mladých štěňat, která honí celkem přirozeně cokoliv, co se hýbe, a koušou do toho, je hned od začátku přesměrovat toto chování do loveckých her.

Pokud byl váš pes za tyto aktivitu dříve trestán, může mu trvat dost dlouho, než se dokáže natolik uvolnit, aby riskoval chytání a kousání. Tak vytrvejte. Jakmile se pes začne otevírat, můžete začít vytvářet žádoucí řetězec chování. Neformální přinášení se skládá z honění, zdvihnutí, nesení a předání (dá vám to do ruky nebo to upustí poblíž). U váhavých aportérů se každá část chování musí přidávat zvlášť, jako kousky skládanky. Elegantní a účinnou zkratkou k získání velmi spolehlivého předání je použití pamlsků a pak je třeba ostatní kroky vytvářet v obráceném pořadí tak, aby to vždy vedlo ke konečnému kroku, který je tak intenzivně posilován. Jiní trenéři postupují opačně a mají také velmi dobré výsledky.

Tvarování chování je technika, která spočívá v posilování nejlepších snah psa a pak v postupném zvyšování požadavku do doby, dokud není chování takové, jaké si ho přejete mít. Neúspěch při tvarování chování způsobí většina lidí tím, že nasadí příliš vysoké požadavky a ignoruje chování, které směřuje ke správnému cíli. U honění to znamená u psa posilovat i sledování zrakem. Základy tvarování chování spočívají v tom, že chování je vždy variabilní. Pokud se například rozhodnete, že budete posilovat chování jen v polovině případů, musíte posilovat tu lepší polovinu toho, co už pes dělá, i když se to bude zdát ještě velmi vzdálené vašemu konečnému cíli. Postupem času tohle diferenciální posilování posune průměr směrem vzhůru spolu s trsem (clusterem) chování, které je těsně nad a pod průměrem, takže můžete diferenciálně posilovat reakce, které jsou blíže k finálnímu produktu. Tady máte příklad.

Kurt

Zlatého retrívra Kurta naprosto nezajímá aportování. Při jeho první hodině se odehrálo 30 pokusů, při kterých ho trenér škádlil, předmětem hýbal, schovával ho apod. V 18 případech Kurt reagoval tak, že předmět sledoval s malým až mírným zájmem a nehýbal se. 12 reakcí bylo odlišných. Z těch 12 jich sedm vypadalo tak, že se na předmět vůbec nepodíval, někdy se drbal, zíval nebo dokonce odešel. To byly nejhorší propadáky. Ale pět z jeho reakcí byly jiskřičky dokonalosti. Jednou se díval s větším zájmem, nastražil uši, naklonil hlavu. Čtyřikrát se dokonce pohnul. Třikrát se pohnul směrem k předmětu a jednou se dokonce pohnul o něco rychleji a snažil se na něj sáhnout tlapkou. Tyto reakce se dají posílit. Reakce byla vybírána prostřednictvím klikru. Klikr je malé zařízení, vydávající cvakavý zvuk, který psa informuje, zda si za konkrétní případ (a chování) zasloužil pamlsek. O výcviku s klikrem si něco řekneme později.

Při další hodině bylo uskutečněno opět 30 pokusů. Dvakrát se nedíval, šestkrát se díval s malým nebo mírným zájmem, třináctkrát následoval, pětkrát následoval a dotýkal se packou, dvakrát následoval, dotýkal se packou a chytal tlamou a dvakrát se na předmět vrhnul s větší razancí. Kurt tak začíná následovat. Všímavý trenér by tohle několikrát posílil a pak by se pokusil o větší rybu. Novým standardem se stává dotek packou a/nebo chytání do tlamy. O několik lekcí později tento pes s intenzitou border kolie po každém hodu prudce vyrazí v rychlém běhu, předmět sebere a nese ho asi dvě třetiny cesty nazpátek. Posilovanou reakcí je teď perfektní přinesení předmětu až do rukou trenéra.

Úžasné na tom je, že se pes nejen naučil aportovat a miluje to, ale že by to s ním většina lidí po té první lekci vzdala nebo by se jim nepodařilo posílit i ten mírný zájem a dostali by se do tréninkové patové situace. Chování by uvízlo v trsu kolem původního průměru nebo by se dokonce rozplynulo a zmizelo. Při kterémkoliv tréninku se vždy vyskytnou různé varianty reakce psa. Úkolem trenéra je identifikovat ty, které se dají posilovat, mezi těmi, které už pes nabízí. Ne ty, které splňují určitý standard, který má trenér na mysli (perfektní aport), ale ty, které jsou ten den pro tohoto psa nadprůměrné. Individuální posouzení toho, zda danou reakci posílíte kdykoliv, je součástí umění výcviku. Situační posouzení se bude se zkušenostmi stále zlepšovat, protože rychlejší pokroky, získané díky lepšímu určení, kdy správně zasahovat, budou pro trenéra odměnou!

Výcvik s pozitivním posílením si ulehčíte, když budete používat nějaký signál, který psovi řekne přesně, kdy si zasloužil primární (hmotnou) odměnu. Hodně přemýšlivých trenérů používá klikr, který byl předem spojen s odměnou pamlskem. Při výcviku je ze všeho nejdůležitější načasování. Pokud pes provede sebrání a nesení, které si zasluhuje posílení, je nutné toto chování okamžitě označit už ve chvíli, kdy si odměnu zasluhuje a ne o pár vteřin později, kdy už pes může dělat něco jiného. V tomto časově velmi omezeném rámci není možné stihnout psa odměnit jídlem, takže kliknutí mu sdělí, že vyhrál a že si může přijít pro odměnu. Stejný systém se používá při vystoupeních s mořskými savci. Zvířata se prostřednictvím tvarování naučila triky a píšťalka trenéra jim přesně řekne, kdy si zasloužili makrelu.

Zlepšení předání

Mnoho psů honí s chutí, ale buďto nesbírají, nebo seberou, ztratí zájem a upustí, či seberou a raději s tím utečou, než by to odevzdali trenérovi. Zlepšit odevzdání při aportu mnoho lidí nezvládne, ale principy jsou stejné. V jakékoliv sérii nošení (nebo vyplivování) jsou určité variace. Někdy pes honí, ale vůbec nesbírá. Někdy pes sebere, ale uteče na opačnou stranu. Někdy pes sebere, otočí se a upustí. Občas pes sebere, otočí se a udělá nějaký počet kroků vaším směrem. Ďábel se ukrývá v detailech. Cokoliv, co je nad průměrem, se dá posilovat a pokud je to posilováno dostatečně, stává se to novým průměrem a umožní vám to stanovit vyšší standard. „Lepší polovina“ poměru posilování je pravidlem číslo jedna. Někteří psí zelenáči mohou potřebovat víc odměn a naopak někteří šikovní psi snesou i méně časté odměňování. Nicméně standard můžete navyšovat prakticky bez omezení, tedy za předpokladu, že to děláte postupně a dodržujete pravidla. Tato pravidla jsou výborně popsána ve vynikající knize Karen Pryor Don’t Shoot the Dog (Svého psa nestřílejte, česky 2011). Tuto knihu stojí za to si přečíst a pak třeba znovu a znovu, abyste pochopili všechny podrobnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lidé a psi: Střet kultur.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.