Nena Turner

Čierna princezná a ryšavý poddaný

Kniha prvá

2014

Autorské práva

Eknihu Čierna princezná a ryšavý poddaný napísala © Nena Turner, MMXIV; Obrázok na obáľku: (Public Domain) Sasha Wolff, MMIX; Obálka: © Druska Books, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books, MMXIV.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-89646-75-3

Nový svet

NENA

„Počkaj mami. Pomôžem ti," vynášala som menšie kusy nábytku zo sťahovacieho auta. Volám sa Mária Elena, no väčšinou ma oslovujú Nena. Mám osemnásť rokov a dostala som sa na súkromné gymnázium v Londýne. Kde sme aj doteraz bývali. Moji rodičia ma tam prakticky nanútili, aby som mala “lepšie“ vyhliadky dostať sa v budúcnosti na medicínu. Sú to chorobne prepracovaní lekári. Otec je chirurg a mama neurochirurgička. Nechápala som kde sa mohli spoznať a tobôž sa zaľúbiť. Majú diáre. Raz za mesiac si vybavia služby na ráno a večer si nájdu čas pre seba.

18:00- prezliecť sa v šatni.

19:00- príchod domov.

20:00- varenie.

21:00- večera pri sviečkach.

22:00- sex a spánok za celý uplynulý mesiac.

Nikdy som to nevidela čierne na bielom no stavím sa o čo chcete, že mám pravdu. Ja som bola aj tak vždy v izbe zamknutá, zvyknutá na samotu a opustenosť. Úprimne? Vyhovovalo mi to. Lebo sa ma nedotýkali veci typu, že mi závidia, že ma za mojim chrbtom ohovárajú akí sme bohatí a ako často chodievame na dovolenky. Pritom šli len rodičia a ja som ostávala doma, lebo som nechcela dovolenku. Proste som to nepotrebovala. A ako čerešničku na torte ich prevelili späť na Slovensko. Že to nemôže byť ešte horšie? Ale môže! Prečo? Keďže v Košiciach nemali voľný dom podľa našich predstáv (predstáv mojich rodičov) , ocitla som sa v dedine čo najbližšie. Menom Nawara. Všetko z áut stálo na veľkom pozemku vedľa domu. Postupne to sťahovaci prenášali dnu. Zastala som a obzrela sa. Boli sme oplotení krásnym plotom z dreva svetlej farby ladiacej s domom. Poschodovýdom bol zvláštny priestrannosťou s tvarom do obdĺžnika. Z poschodia krásne vyčnievali balkóny zrejme z každej izby. Na vrchu savynímala tmavá strecha.

„Si rada, že sme sa odsťahovali z mesta však? Je tu príroda," usmiala sa na mňa mama.

Vysoká, štíhla žena s blond krátkymi vlasmi ostrihanými na mikádo a hnedými prenikavými očami. Sem-tam sa jej na tvári objavila vráska, no inak rozhodne nevyzerala na svojich 45 rokov.

„“Jasne“. Pri mojich alergiách a fóbiách je to "úžasné". Ale pripúšťam. Cez okno vyzerá pekne," vzala som jeden z kufrov a ťahala ho do domu.

„Kde sa toľko zdržal? Mal tam ísť len na skok obhliadnuť si personál," kráčala s druhým za mnou.

„Otec? Ten už určite pri svojej srdečnosti k cudzím operuje."

„Nena," upozornila ma karhavým tónom.

„Fajn. Prepáč," prevrátila som očami.

Vošli sme cez hlavný vchod. Ocitli sme sa v hale. Pred nami sa rozvetvovalo veľké schodisko naľavo a napravo na poschodie. Od vchodu na prízemí na ľavo bola obývačka a na pravo jedáleň spolu s kuchyňou, ktoré oddeľovali dvere.

„Je to honosnejšie ako sme mali v Londýne," skonštatovala som skleslo.

„Bol by hriech nevyužiť takú krásu," žiarila mama.

„Mami? Ty sem budeš chodiť prevažne spať tak je to jedno."

Nadšenie jej zvädlo a kráčala po ďalšie veci. Prevrátila som očami opäť raz a pomáhala všetko nosiť dnu. Našťastie sa vrátil otec a tak to nabralo rýchlejší spád. Nábytok v modernom štýle mojej mamy putoval do obývačky, otcov komfort do pracovne a spoločná honosná kuchyňa. Nechala som mamu nech sa činí a s otcom sme vyštverali nábytok do izieb na poschodí.

Vošla som do svojej izby. Veľký biely štvorec s oknom na stene oproti a druhým malým naľavo. Vedľa malého som našla sklenené dvere na balkón. Otočila som sa a uvidela druhé dvere. Otvorila som ich a našla velikánsky šatník. Na niečo také som bola zvyknutá tak som bez prekvapenia začala zvláčať všetky škatule obsahujúce moje veci.

„Oci?" zbehla som dole, „kde sú farby na stenu?"

„Ešte na dvore pri aute."

Vyšla som von k autu, ktoré stálo na dvore pri plote. Našla som farby a započula krik z vedľajšej záhrady. Záhrada bola zboku oddelená od susednej len dlhým plotom z kríkov. Dosť vysokými aby ma nebolo vidno. Nakukla som na druhú stranu.

„Nahraj!" zakričal jeden chalan. Mal ryšavé dlhšie vlasy do očí a chudú postavu. Oblečený bol v dotrhaných rifliach a modrom tričku s krátkym rukávom keďže bol september a príjemne svietilo slnko. Nahral mu ďalší chalan a ten prvý skóroval do basketbalového koša na betónovom ihrisku ktoré mali vedľa domu. Boli to dvojičky.

Na nerozoznanie. Teda aspoň v tomto okamihu pre mňa.

„To nie je fér! Ja som jeden!" oponoval tretí, posledný z hráčov. Vyzeral starší s čiernymi vlasmi a sem-tam modrým melirom. Boli dlhšie po plecia a preto ich mal zopnuté v gumičke. Mal tetovanie fénixa na ramene, ktoré mu bolo vidno na vypracovanom tele ktoré obopínalo obtiahnuté biele tielko.

„Stavil si sa, že nás porazíš hoci aj dvoch," smial sa jeden z dvojičiek.

Porazený mu vyplazil jazyk a sadol si.

„Kde si nechal Eriku?" usmial sa ten čo skóroval a dribloval pri ňom.

„Boh vie kde je a s kým," povedal flegmaticky čiernovlasý.

„Bože Kris. Tvoje vzťahy sú na hovno," pridal sa tretí.

„Aspoň nejaké mám na rozdiel od vás."

„Ďakujem ale také vzťahy mi nevyhovujú," vyjadril názor ten čo dribloval.

„Mne stačí, že vyhovujú mne aj tej dotyčnej," uškrnul sa.

Prestal driblovať a hodil do neho basketbalku.

„Au, Oliver!" pošuchal si hlavu Kris. Až teraz som si poriadne všimla jeho tvár. Mal čierne linky na očiach a piercingy v obočí, na pere, pod perou. Tretí sa len smial a zabával na nich.

„James! Oliver!" ozvalo sa zvnútra. Vyšla plnoštíhla menšia pani. Ryšavá a tak podobná dvojičkám. Všetci traja na ňu pozreli.

„Mami, oni ma bijú!" sťažoval sa na oko Kris.

„Nemáš ísť náhodou do práce? A vy dvaja ste si neupratali izby! Ak nájdem čo i len jednu položenú kartu na stole či zemi, všetko pôjde von!"

Dvojičky naraz rezignovali a vrátili sa dnu.

„Dobre idem idem," povedal Kris keď na neho uprene pozerala matka.

Po ňom tiež odišla. Toto sú noví susedia? Bože.Povzdychla som si, vzala farby a šla späť do izby maľovať. Kreslila som si manga postavičky, čierne oblaky, to, ako som sa cítila. Potom mi otec pomohol preniesť posteľ. Vždy hovorili v škole aká som bohatá a v akom bohatstve žijem, tak som si nechala kúpiť dvojposteľ s baldachýnom. Čierno červeným. Ešte som na nej upravila závesy a ukladala veci do stola v rohu pri okne, skrini z druhej strany okna a dvoch malých skríň vedľa nej. Posteli som našla miesto vedľa dverí do šatníka a napravo som položila stolík na kozmetické veci spolu so zrkadlom a stoličkou. Moju velikánsku knižnicu som rozložila po celej dĺžke steny s balkónom až k dverám do izby. Mala som obrovskú zbierku kníh. Cez romány, fantasy až po odborné.

Napriek tomu som nestihla všetko upratať. Farba dlho schla. O šiestej som sa na to zvysoka vykašľala a zaľahla do postele s notebookom na kolenách. Pozerala som zvyčajne stránky. Manga, Visual kei, rock. Milovala som to. Najviac samozrejme An cafe. Alebo The Gazette no aj Tokio hotel, Within temptation, Evanescence, 30 Seconds to mars, Papa roach a podobné. Zaspala som asi o druhej s iPodom v ušiach.

Na druhý deň som sa zobudila o desiatej. Sadla som si, natiahla sa a postavila. Otvorila som balkón a vyšla na čerstvý vzduch. Napriek septembru bolo krásne teplo a chvíľku som si len obzerala okolie. Zistila som, že rovno oproti balkónu mám okno vedľajšieho domu. Nejako extra som to neriešila a zišla dole do kuchyne. Rodičia samozrejme neboli doma a mama mi nechala zoznam vecí, ktoré by som mala spraviť. “Super“. Najedla som sa bagety ktorú som si spravila na raňajky, zapila ju čajom a prezliekla sa do teplákov a trička. Keď som konečne vyšla z kúpeľne, zapla som v obývačke vo veži Tokio hotel, cd Humanoid a popri upratovaní si spievala. Zažrala som sa do práce tak silno, že som ani neobedovala a skončila až o ôsmej večer keď som dokončila svoju izbu a vrátili sa naši. Deň som zavŕšila zjedením pizze ktorú som si objednala a zaľahla.

5.9.2010

Ráno som mala ísť do novej školy tak som bola zvedavá a plná očakávania. Budík ma zobudil o šiestej. Zaspato som vošla do kúpeľne a pozrela do zrkadla.

„Ty zas vyzeráš," povzdychla som si a začala sa sprchovať a umývať. Potom som si dala čiernu ceruzku na oči, linku čiernej farby a špirálu. Dlhé hnedé vlasy pod zadok som si len rozčesala a pokračovala späť do izby, na to do šatníka kde som si vytiahla čierne rifle, čiernu košeľu a na úplný koniec dioptrické okuliare s hranatým čiernym rámom. Bez nich som nevidela.

„Inak vyzerať nebudeš," povedala som zrkadlu a šla sa dole do kuchyne najesť. Vzala som si tousty a pozrela na chladničku kde svietil odkaz od otca: Ešte ti nedoviezli auto tak sa dnes musíš odviesť autobusom.

Ja a prvý deň autobusom?! "Fasa". Budem za chudáka z vymletej dediny. Naštvane som si obliekla koženú bundu ako obyčajne čiernej farby a tašku cez rameno kde som mala len laptop a peňaženku s kľúčmi. Dúfala som, že aj v tejto škole sa učí mimo zošitov. Zamkla som za sebou dom a vybrala sa chodníkom k zastávke, kde som včera videla autobusy. Na moje prekvapenie tam už stálo veľa teenagerov. Smiali sa, bili, naháňali. Pretiahla som si iPodu cez bundu a zastrčila si ho do uší. Stlačila som ON a nastavila Evanescence. Moja srdcová záležitosť. Opatrne som zastavila obďaleč ostatných a čakala. Keď prišiel autobus, všetci sa natrepali dnu akoby ich zabilo keby ostali čo i len sekundu dlhšie vonku. Povzdychla som si, zaplatila pri vodičovi a kráčala autobusom dozadu. Nehľadela som na nikoho, len pred seba. No periférne som aj tak postrehla ryšavé hlavy dvoch chalanov- mojich susedov. Sadla som si úplne dozadu na prázdnu dvojsedačku. Vytiahla som laptop a prezerala obľúbené stránky kde boli úžasné knihy. Milovala som čítanie. Aj tak by mi do knihovnice už nijaké nevošli. Tak som čítala po nociach cez net.

O chvíľu sme zastavili. Zdvihla som pohľad. Škola. Teda aspoň sa to tvárilo ako škola. “Waw“. O veľa väčšia ako súkromná do ktorej som chodila v Londýne. Vystúpila som a rozhliadla sa. Predo mnou sa tiahol asfaltový chodník až ku vchodovým dverám školy. Veľká obdĺžniková budova so zničenými stenami. "Super". Na ľavo bolo veľké parkovisko. A ja som cestovala autobusom. Kriste pane. Pevnejšie som chytila tašku a kráčala dnu. Dnu boli chodby neskutočne preplnené študentmi. Pripadalo mi to ako stajňa. Dlhá chodba so skrinkami po bokoch. Kde som to prišla? Niekto do mňa vrazil a ledva som sa udržala na nohách. Vedľa mňa sa na zemi natiahol jeden z tých ryšavých dvojičiek. Z tašky sa mu rozsypali karty. Dala som si dole slúchadlá.

„Preskočilo ti?!" zakričala som. Všetci sa za nami obzreli.

„To bolo dobré," smial sa druhý nad ním.

„Prepáč. Tento debil ma naháňal," postavil sa a trepol brata po hlave. Začal zbierať karty.

„Kde je riaditeľňa?" spýtala som sa. Akoby nič.

„A načo? Chceš žalovať?" konečne dozbieral karty a vystrel sa predo mňa. Hľadel mi do oči. Bolo mi to neskutočne nepríjemné.

„Nie. Vedieť aký mám rozvrh a kde mám triedu."

„Aha," smial sa,„na koniec chodby a doľava."

Bez poďakovania, bez slova som kráčala smerom akým ma poslal. Zdalo sa mi čudné, že sa všetci usmievajú. Myslela som si, že ešte z tej hádky. No keď som prišla kde ma poslal, ocitla som sa v pivniciach. Naštvane som sa vybrala opačným smerom. A hneď sa predo mnou ocitla administratívna časť.

„Dobrý deň," podišla som k stolu. Na stene za ním boli ďalšie dvere s nápisom riaditeľňa a menovkou.

„Dobrý deň," písala za stolom staršia pani s riedkymi šedivými vlasmi. Kostým z roku päť a tvár posiata vráskami. Na stole stála ceduľka: sekretárka Amanda Tellová.

„Mám sa stretnúť s riaditeľkou."

Pozrela na mňa a premerala si ma: „meno?"

„Mária Elena Orntová."

Nahodila úsmev a postavila sa: „Aha tá nová."

„Áno, tá nová," podotkla som tvrdo. Zmizla za dverami riaditeľne. Zatiaľ som skontrolovala mobil a obzrela si okolie. Po asi štyroch minútach sa sekretárka vrátila.

„Môžete ísť."

Vošla som dnu. Obklopila ma malá miestnosť s moderným kancelárskym nábytkom. Pôsobilo to dôležito. Za stolom na ktorom bol počítač sedela Veronila Karafová. Riaditeľka.

„Dobrý deň," pozdravila som. Odtrhla zrak od obrazovky.

„Mária Elena Orntová, však?" usmiala sa a postavila sa, „Veronika Karafová. Riaditeľka tejto krásnej školy," energicky mi podala ruku.

„Viem, čítala som na dverách."

„Sadnite si," posadila sa prvá. Ja oproti nej na druhu stranu stola. Bola celkom mladá. Tak okolo tridsiatky, sympatická s blond vlasmi po plecia.

„Takže?" spýtala som sa.

„Naša škola sa líši od tej, na ktorú ste chodila predtým v Londýne. Nemá internát, jedáleň je malá a určite nebudete v triede pätnásti."

„Stihla som si všimnúť trošilinku do oči bijúci rozdiel," sarkazmus mi neschádzal z tónu hlasu.

„O to to bude ľahšie," bola zvyknutá na správanie mladých, takže ju moje slová ani trochu nepohoršili,

„Zaradila som vás do 4.B ,a ," otvorila môj spis, „vybrali ste siako voliteľné predmety biológiu, chémiu, francúzštinu a psychológiu."

Prikývla som. Tieto predmety som mala aj na predošlej škole. Čiže nijaká zmena.

„Áno."

Podala mi papier s rozvrhom. Hneď prvú hodinu by som mala mať slovenčinu. Potom angličtinu. Keď som si prezerala deň po dni, niekto zaklopal. Bola to Amanda.

„Prepáčte... poslala za vami niekoho profesorka Poláková."

„Koho?" spýtala sa riaditeľka zvedavo.

„Olivera Tolda."

Riaditeľka sa zatvárila nahnevane. Potom sa zapozerala na mňa a usmiala sa.

„Pusť ho ďalej."

Sekretárka otvorila dvere ešte viac a vošiel ten ryšavý chalan. Dvojička.

„Takže si našla riaditeľňu," podotkol mojim smerom. Najradšej by som mu vypichla tie oči! Boli skutočneneobyčajné a znervózňovali ma.

„Oliver čo si zas vyviedol?" spýtala sa riaditeľka a hneď na ňu upriamil zrak.

„Ja? Pani riaditeľka nič," povedal tónom akoby sa urazil, „len som vás chcel vidieť.“

„Bol si tu aj včera,“ postavila sa.

„No vidíte. Tak dávno od tohto okamihu."

„Oliver... nechci ma nazlostiť. Viem byť aj zlá. Dobre to poznáš," prekrížila si ruky.

„Fajn, fajn. Proste Poláková nemá zmysel pre zábavu a kúzla," zvalil to na niekoho iného.

„Po prvé pani profesorka Poláková. A po druhé nemyslím žeby boli humor a kúzla v osnovách slovenčiny.“

„No vidíte! A o takých veciach my rozhodovať nemôžeme. Prečo by nemohli byť?“

„Oliver už dosť! Toto je Mária Elena Orntová," predstavila ma s úsmevom na tvári.

„Nie Nena?" vyšlo z neho. Čo? Odkiaľ pozná moju prezývku?

„Nie. Pre teba Mária Elena," zdôraznila som.

„Nezjedz ma za to," smial sa,„Oliver Told," podal mi ruku. Neochotne som potriasla.

„Myslím, že si budete rozumieť. Ste v rovnakej triede. Za trest jej poukazuješ školu."

„S radosťou," usmial sa,„všetko je lepšie ako spánok na slovine."

„Oliver ty nikdy nespíš na nijakej hodine. A postaráš sa o to, aby ani ostatní," podotkla riaditeľka a musela som sa uškrnúť.

„Tak poď," otvoril dvere.

„Čo som pes?" spýtala som sa dotknuto.

„Bože "prepáč". Vieš ako som to myslel.“

Ani som nereagovala a kráčala za nim vonku. Odišli sme z administratívnej časti.

„Takže čo chceš vidieť ako prvé?“ upriamil na mňa pohľad.

„Neviem. Ty vedieš. Pivnice a riaditeľňu môžeme vynechať,“ trpko som dodala. Na perách sa mu objavil úsmev a vyzeral akoby práve dostal darček. Najradšej by som po ňom skočila a vrazila mu. No ostalo to len pri predstavách. Bohužiaľ.

„O prácu menej.“

„Ja ti dám prácu!“ strčila som do neho,„chodila som hore-dole ako debil!“

„Len som ti vrátil to sledovanie spoza kríkov predvčerom.“

Hľadela som na neho ako debil. Zbadal ma? Do riti! Ja som nikdy nikoho nesledovala a už tobôž sa o nikoho nezaujímala. No teraz to vyzeralo úplne inak.

„Mal si vidiny,“ ukončila som tému.

„Samozrejme.“

Od administratívy sme nepokračovali rovno k pivniciam ale doľava na chodbu kde ma Oliver skoro zrazil na zem. Naľavo bol vchod kde sa nachádzalo schodisko, lenže šli sme ďalej popri schodom a uvidela som podľa môjho názoru malú jedáleň. Stoly pre štyroch rovnomerne poukladané samostatne do radov. Úplne vpredu stálo osamotenéokienko zrejme na výber jedla.

„Ako tu varia?“ spýtala som sa podľa môjho názoru básnickú otázku.

„Nie vždy ti je zle."

„Ďakujem za úprimnosť.“

„Aj nabudúce,“ smial sa. Viedol ma späť a po spomínanom schodisku hore na poschodie. Ocitli sme sa na dlhokánskej chodbe, kde sa okrem hrobového ticha nikto nenachádzal. Po stranách som si všimla len kopu dverí. So štítkami tried. Postupne som ich pri chôdzi čítala.

„Triedy sú až do písmena G?“ spýtala som sa šokovane.

„Áno. V okolí je strašne veľa študentov,“ vysvetlil pokojne a flegmaticky.

„Z dedín si chcel povedať,“prekrížila som si ruky na hrudi so škodoradostným výrazom na tvári.

„Počúvaj, pokiaľ ti to nedošlo, si momentálne to isté čo my. Z dediny, v štátnej škole,“ zastavil.

„Čo prosím?“ tiež som zastavila a hnev vo mne vrel,„ja nie som nijaká dedinčanka.“

„Hej? Ja bývam Naware a tá je pokladaná za dedinu. A keďže si moja suseda...“

„Bohužiaľ,“ skočila som mu pohotovo do reči.

V tom zazvonilo a otvorili sa všetky dvere. Vybehli študenti a zase som mala pocit, že som stiesnená davom nejakých zvierat. Oliver sa len smial.

„Si zo súkromnej školy čo?“ domyslel si.

„Predstav si.“

„Tak poď,“ chytil ma za ruku a dotiahol do jednej z tried. Bol tam krik a buchot. Ani si nevšimli, že k nim vošlo neznáme dievča.

„Teraz sme mali slovenčinu. Celá trieda v našej triede. S angličtinou to sú jediné predmety kde ostávame celá trieda pokope. Potom sa rozchádzame do učební, ktoré sú na ďalšom poschodí. Chapindel?“

„Čo?“ venovala som mu pohľad ako bacil do lekárne.

„Či chápeš,“ zrazu sa pri nás zastavilo jeho dvojča. Prikývla som, že áno a pozrela na zvyšok triedy.

„Kde je voľné miesto?“ hľadala som pohľadom.

„Úplne vzadu naľavo.“

Vzala som si tašku a sadla si na miesto. Vytiahla som laptop a potešilo ma, keď som zbadala, že ho majú všetci. Na moje prekvapenie si dvojičky sadli predo mňa. Teraz som už nevedela ktorý je ktorý. Predtým áno, keď mi riaditeľka povedala meno. Zrejme ich bavilo byť dvojičkami a obliekať si podobné veci. No kašľala som na to. Zapínala som všetko čo som mala kvôli rodičom zaheslované a zaujali ma slová.

„Stavme sa o päťdesiatku,“ povedal jeden z dvojičiek chalanovi pred nimi.

„Fajn. Aj tak to nedokážeš.“

Ryšavý sa usmial a ukázal mu hracie karty jednu po druhej a vyhrnul si rukávy.

„Dávaj pozor. Vezmem karty a premiešam ich," asi pol minúty kartal. Potom prestal a ukázal tomu druhému balíček.

„Vytiahni štyri vrchné karty. Aby si si nemyslel, že ich nejako vložím alebo niečo iné.“

Urobil čo od neho žiadal a ukázal. Štyri esá. Usmiala som sa.

„Dobre,“ prekartal znovu všetky karty,„hovor kedy stop.“

Asi po troch minútach ho stopol.

„Znovu vrchné," ukázal mu ryšavý balíček. Vytiahol štyri esá. Nemohla som tomu uveriť.

„Teraz vytiahni šesť kariet,“ povedala dvojička. Vytiahol a bola to v poradí srdcová postupka okrem vytiahnutého esa.

„A aby si nemal pochybnosti, že si tie prachy nezaslúžim, pozri,“ rozprestrel zvyšné karty po lavici. Vynímali sa tam postupne tri postupky podľa znakov. Skoro mi spadla sánka.

„To si ako dokázal?“ vyvalil na neho oči chalan čo mal zaplatiť. Skoro zo mňa vyšlo to isté. Oliver alebo James natiahol ruku a tak mu dotyčný musel zaplatiť.

„Tom, čudujem sa ti, že sa s nimi zahadzuješ," prišiel štvrtý. Bol vysoký, svalnatý s blond vlasmi. Celkovo pôsobil in. Značkové oblečenie a stavila by som sa, že sem nešiel busom.

„Daniel máš problém?" ohradil sa jeden z dvojičiek. Ten ktorý predvádzal triky.

„Áno. Nikto nikdy nepochopí, že sa vo vašej rodine buď hrajkáte alebo plodíte deti?"

Druhý ryšavý sa prudko postavil.

„Oliver!“ chytil ho James aby si sadol.

„Nebudeš urážať našu rodinu!" povedal nahnevane pomedzi zuby.

Daniel sa smial: „Koľkí ste? Dvanásti dokopy?“

„Chceš mať vybité zuby?!“ vykríkol na neho.

Daniel sa len uškrnul a žmurkol na nich. Šiel preč. Potom zastal a otočil sa: „Už chápem. Je vás veľa preto, lebo pre vašu chudobu nemáte na kondómy. Áno Tom. Chápem. Robíš charitu."

Oliver sa rozbehol za ním a vrazil mu. Hneď k nim bežali James a Tom. Oddeľovali ich. Sledovala som to a bolo mi smiešne. Aspoň dostal za to, ako si ma doberal. Lenže keď sa bili stále viac a viac, zamrzla som strachom.

„Oliver prestaň!" vrieskal na neho brat. V tom prišla profesorka. Ani som si neuvedomila kedy zvonilo. Asi kvôli tomu kriku v triede a na chodbe.

„Oliver, James a Daniel okamžite prestaňte!“ oddelila ich až ona. Nakoniec prestali. Tváre mali od krvi a vyťahané tričká. Hneď ich poslala za riaditeľkou. Ten Oliverov výraz som mala stále pred očami. Odkedy som ho videla, ani raz sa neprestal smiať. Teraz to akoby bol iný človek. James si späť sadol a začala hodina. Ani som nevnímala profesorku len o chvíľu hľadela cez okno a videla ako Oliver a Kris stoja na parkovisku pri nejakom aute. Zrejme Krisovom. Akoby sa hádali. Všimla som si, že aj James hľadí tým smerom. Potom nastúpili a odišli. Radšej som vrátila zrak na laptop a písala si poznámky z hodiny. Po hodine som postupne podľa rozvrhu našla učebne a keď sa vyučovanie skončilo, vybavila som si ešte čipkartu na obed. O druhej som sedela na zastávke a čakala na autobus. Nastúpila som a po vysadení kráčala k domu. Predo mnou som si pri hudbe Evanescence všimla malé ryšavé dievčatko. Spoza mňa sa za ňou rozbehol rovnako malý chlapček. Tiež ryšavý. Začínala som to brať ako nejakú inváziu. Vtedy som si spomenula čo povedal Daniel: koľkí ste? Dvanásti dokopy? To musia byť súrodenci. Keď zabočili do vedľajšieho domu, bola som si stopercentne istá. Niečo tak čudné som ešte nevidela. No keď som vošla do nášho dvora a všimla si čierne Audi, hneď sa mi úsmev vrátil. Moje zlaté autíčko. Skontrolovala som ho a potom si zašla do pol hodiny vzdialených Košíc. Zamierila som do Mcdonaldu a doma si vychutnávala všetky tie dobrôtky. O deviatej som si napísala poznámky z chémie a zaspala.

Hľadanie

Keď ma zobudil budík, laptop ktorý ležal pri učení pri mne na posteli bol odložený na stole. Usmiala som sa. Mama. Aspoň takto som vedela, že ju mám. Postavila som sa a pripravila na druhý deň v škole. Doma bol otec a spal. Nechala som ho a autom odišla do školy. Hneď ako som vošla na pozemok školy, všetci sa za mnou obzreli. Zaparkovala som a vystúpila. Konečne som vedela, čo môžem od tejto školy čakať, takže som šla suverénne do triedy. Tá bola skoro plná. Dvojičky tam sedeli a pozreli na mňa. Teraz som ich hneď rozoznala. Oliver mal modrinu pod okom, ktorú síce zakrýval make up no nie príliš. Išla som uličkou na miesto, keď v tom...

„Ahoj moja. Mária však?" sadol si na vedľajšie miesto Daniel. Tiahla sa okolo neho vôňa prenikavého, až štipľavého značkového parfumu.

„Pre teba? Nie," sadla som si a vytiahla laptop.

„Čiže áno. Ja som Daniel," natiahol ruku mojim smerom. Hľadela som na monitor ako sa zapína.

„Počula som včera," ani som na neho nepozrela, ani nepodala ruku.

„Aha...," stiahol ruku späť k sebe, „prečo si na mňa taká zlá?"

„Prečo? Lebo si o mňa včera ani nezakopol. A pozeral si na mňa keď som vyšla z autobusu. No ako náhle prídem na audi a vidíš, že som bohatšia, zmeníš názor však? Tak vypadni na svoje miesto."

Urazene odišiel k svojmu miestu a mohla som otvoriť všetky veci na hodinu. Daniel bol neskutočne arogantný a narcistický. Značkové oblečenie, dokonalé vlasy a dievčatá ma prebodli pohľadom len preto, lebo sa ku mne sám od seba prihovoril.

„Ahoj," otočil sa ku mne podľa tváre bez monokla James, „ty si odkopla Daniela?"

„A?" pozrela som na neho.

„Ja nič," smial sa,„len, že jeho ešte neodkoplo nijaké dievča. S ním sa skôr vychvaľujú."

„Ja nie som ako ostatné, jasne?" vysvetlila som a ďalej pozerala do laptopu a prechádzala netom.

Otvorili sa dvere a vošla profesorka. Šum ustál a postavili sme sa.

„Sadnite si," sadla si za stôl a chvíľu som si čítala knihu, kým sa nepostavila,„takže, toto je hodina slovenčiny. A rozhodla som sa, že si napíšeme..."

„Nieeeeeeeeeeee!!!!" začal krik jeden cez druhého. Až ma to kompletne prebralo.

„Nie písomku," dodala. Na celú triedou boli počuť výdychy,„berieme úvahu. A preto chcem aby ste si teraz na hodine jednu narýchlo napísali. Téma je láska."

To zas bude. Hľadela som do monitora a písala si. Rozhliadla som sa a skoro všetci sedeli s podopretými hlavami. Kde som to prišla? Jeden spolužiak spal, druhý bol na facebooku, ďalšia spolužiačka sa maľovala, druhá si zaplietala vrkoč.... neverila som vlastným očiam.

„Dokonca hodiny ostáva desať minút. Kto chce začať?" znova sa postavila profesorka. Každý sa ako keby prebral zo spánku a bolo ticho. Vybodli sa na to.

„Čo tak Anna?" pozrela na spolužiačku.

„Pani profesorka, ja som dnes psychicky na dne. Nechal ma frajer a nechceli by ste počuť moje rečníctvo."

V duchu som sa zabávala. Cítila som sa ako v zlom sne.

„Neolizovala si sa s ním náhodou včera večer v bare?“ spýtal sa Daniel. Trieda sa rozosmiala.

„A po ďalšie volá sa to úvaha,“ opravil ju Oliver. Urazene si prekrížila ruky na hrudi.

„Čo tak Adam?" vyvolávala ďalej profesorka a očividne si rozruch nevšímala.

„Pani profesorka, ja tej látke nechápem. Nemám nič."

„Kto si tu niečo pripravil?" rozhliadla sa po triede. Ticho. Také hrobové ticho som v tejto triede zatiaľ nezažila, „čo tak Oliver Told? Ozvali ste sa keď som vás nevyvolala.“

Takže si rozruch všimla.

Oliver sa postavil a herecky si pripravil hlasivky:

Láska je niečo čomu zatiaľ nerozumiem. Ešte nikdy som nebol zamilovaný. Skutočne zamilovaný. Síce na to nevyzerám, ale chcem ju zažiť. Niečo čo bude len moje a tej druhej osoby. Niečo čo sa týka len dvoch osôb. Dvoch duší. Navzájom si patriacich a oddaných sŕdc. Viac sa o tom napísať nedá lebo toto je celá podstata lásky. Úprimnosť, pravdovravnosť, dôvera, vzájomná náklonnosť, milovanie sa.

„S tým posledným súhlasím,“ prihlásil sa Daniel. Opäť sa všetci smiali, rovnako aj Oliver. Sadol si a s Jamesom si ťapli.

„Ďakujem za svojský názor Oliver, a čo keby nám teraz niečo povedala na túto tému Mária?" pozrela na mňa. Pokrčila som ramenami a postavila sa. Uvažovala som:

Láska. Už ste sa niekedy zamysleli nad tým pojmom? Ja pravé teraz. Je to chvenie žalúdka? Zimomriavky po celom tele? Hormóny? Jednoduchá chemická reakcia tela? Úprimne povedané ani ja to neviem. Je to pojem ktorý ma toľko názorov, koľko je ľudí. Pravda je však jedna. Každý po nej tuží. Len nie všetci to dajú najavo. Niekto sa teší aj z najmenšieho záujmu opačného pohlavia, a berie to za zaľúbenie. Náklonnosť. Či je úprimná, je vec druhá. Niekto to robí pre potešenie, dokázanie si niečoho. Niekto čuší, nepripusti si samotu a vnútri dúfa, že stretne niekoho, kto ho bude mať rád. No ako náhle láska príde, nepočúvame nikoho. Ideme len za jedným človekom. Len o ňom snívame, rozmýšľame. Nie je horší človek ako slepo zaľúbený. Miluje len bludnú predstavu o druhom a pred realitou či pravdou si vybuduje hrubý múr. Našťastie tu máme aj opätovanú lásku. Niekedy neviem pochopiť ľudí, ktorí sa dajú dokopy, majú sa vážne radi a po čase to opadne. Pri opätovanej, skutočnej láske sa to predsa nemôže stať. Tá je najčistejšia. Rozhodol si sa, že toho človeka chceš po svojom boku. A nie len na miesiac. Opovrhujem "láskou" medzi teenagermi. Stáva sa módou, že musíš chodiť s hocikým, len aby si niekoho mal. Blbosť. Preto vznikajú týždenne vzťahy. Keď ho od začiatku neľúbim, čo pri ňom hľadám? Nikdy sa mi to nestane. Pokiaľ ten chalan bude vážne taký, do akého som sa zaľúbila. Nie som typ, čo by robil rozhodnutia na istý čas. Preto ich nerobím často. Proste skutočná láska musí byt jediná. Pár musí byť zohratý. Nesmie cítiť, že takto cesta nevedie. A najhoršie je, keď si to uvedomia až vtedy, keď príde dieťa. Možno aj viac deti. To by sa stávať nemalo. Deti sú plod lásky. A keď láska nie je? Neviem to stále pochopiť. Láska sa stala bežným citom. Všade je, za chvíľu to budeme brat ako vodu a jedlo. Prečo sa tým musíme chvastať na ulici? V strede cesty? Podľa mňa je úbohé keď sa dvaja začnú doslova jest pred všetkými. V meste na lavičke, v pohode. Ale nie sa vystavovať. Gro všetkého? Láska je najsilnejší cit, iba ľudia sú schopní ju zažiť, prežiť. Nezahadzujme to s každým jedným...

Rozhliadla som sa a všetci omámene hľadeli mojím smerom. Jedna spolužiačka mala dokonca otvorené ústa. Musela som sa usmiať. Milovala som keď som šokovala. A tobôž pri písaní ktoré som milovala. Ktorým som žila.

„Vidíte, že sa to dá. Mária, máte jednotku," rovnako unesene povedala profesorka.

„Ďakujem," s úsmevom som si sadla. Na to zazvonilo.

„Za domácu úlohu všetci napíšete úvahu a odovzdáte mi ju. Kto nedonesie, automaticky ma päťku. Bez výnimky."

Odišla. Začala som sa baliť. Mala som mať chémiu a labaky sa nachádzali na poschodí.

„To ťa len tak napadlo?" otočil sa na mňa James.

„No," odvrkla som bezmyšlienkovite.

„Môžem niečo?“ spýtal sa Oliver.

Zazipsovala som tašku a šla k dverám: „nie.“

„ Tvoji rodičia nie sú nikdy doma?"

Zastala som pred dverami a otočila sa na dvojičky: "čo?"

„Nikdy nikoho nepočuť, pred domom je len tvoje auto."

Bez slova som šla preč. Riadne ma naštvali. Vlastne oni ma štvú odkedy som sem prišla. Táto škola ma štve. Všetko tu ma štve! Po debilných dvoch hodinách som mala anglinu kde som dvojičky absolútne ignorovala. Písala som vety na preklad, síce ani neviem prečo keďže som angličtinu vedela fantasticky po rokoch keď som bývala v Londýne keď vtom mi vybehlo icq.

MR. SUPER: Ahoj

Obzrela som sa po triede. Všetci horlivo robili na laptopoch skúšobné cvičenia na maturu.

PRINCEZNA: Kto si?

MR. SUPER: Ty nevieš?

PRINCEZNA: Úprimne? Nie. Ako si sa na mňa pripojil?

MR. SUPER: Úprimne? Školská sieť. Nevyznáš sa v počítačoch?

PRINCEZNA: Nie. Princezná na to má poddaných

MR. SUPER: Chápem. Pekné fáro. Vieš o tom, že tu patríš ako oheň a voda?

PRINCEZNA: Predstáv si, že áno. No čo už. Moji rodičia ma doviezli na tento koniec sveta kde sa ešte aj muchy odvracajú

MR. SUPER: :-D máš zmysel pre humor

PRINCEZNA: Ešte len zažiješ môj humor keď mi nepovieš kto si

MR. SUPER: O ten pohľad sa nenechám pripraviť

(užívateľ MR.SUPER je offline)

Hneď som sa poobzerala kto to môže byť. Potom som si uvedomila aká som hlúpa. Ani nemusí byť z triedy. Sieť je celej školy. Nedalo mi to. Rozmýšľala som len nad tým a anglina bola mimo. Žeby Daniel? Dvojičky nie, tí majú iné záujmy. Svoje karty. Ako deti. Niečo si šepkali a ukazovali pod lavicou. Pokrútila som hlavou a zazvonilo. Konečne koniec školského dopoludnia. Hodila som veci do tašky a šla prvýkrát na obed. Krik, štuchance v rade a odporné jedlo. Aha... horšie ako som si myslela.

Zaradila som sa úplne dozadu a čakala kým sa dostanem k okienku. Dostala som na tácke hubovú polievku, ryžu s niečím čo vydávaliza činu a niečo, čo malo podobu venčeka plus džús v krabičke. Obzrela som si situáciu a sadla k prázdnemu stolu úplne dozadu. Položila som veci na druhú stoličku a vzala do ruky príbor. Z polievky som zjedla dve lyžice. Odhodlala som sa na pochybnú činu.

„Môžeme si prisadnúť?" objavili sa pri mne dvojičky. Prikývla som. Urobili tak.

„Rozmýšľali sme o niečom," začal James.

„Mám sa báť?" hádala som.

„Nie nie," smial sa,„vyrazíš si dnes s nami? Ukážeme ti miesto kde často chodievame."

„A dôvod?" po dvoch hltoch som odtiahla aj druhý tanier. Jedlo neobsahovalo ani štipku soli.

„To, že sa z nás dvoch nesmeješ je znak, že potrebuješ súrne pomôcť," doplnil ho Oliver. Oni si fakt dovoľujú.

„Ďakujem za ľútosť no ja ju nepotrebujem. Rodičia pracujú v jednom kuse, takže som sama. Už odkedy si pamätám. Čiže môžete ísť," otvorila som slamku a prepichla ňou krabičku džúsu. Aspoň toto ušlo. Keď sa vybrali preč, zrazu sa tam objavil Daniel.

„Ahojte," pozrel na mňa a potom na nich," zas otravujete?"

„Jediný kto tu otravuje si ty," nedal sa Oliver.

„Ty vážne chceš aby vás s bratom rozoznali do konca života?"

„Už sa "bojím"."

Vedela som, že mu Daniel chce vraziť, tak som zakročila.

„Čo chceš? Načo si prišiel?" jediná som si sedela ako panička. Veď keď sú debili, ja za to nemôžem. Daniel sa hneď akoby spamätal a prisadol si. Chalani odišli. Neviem prečo, cítila som sa nesvoja. Žeby som chcela v tejto chvíli dvojičky pri sebe?

„Viem, že sme nezačali najlepšie," zosmutnel. Bože to je herec. Mal by dostať medailu za úbohosť, predvídavosť a strkanie sa do riti. V zmysle metafory.

„Predstav si, že to viem aj ja."

„Nebuď taká. Čo tak večera ako udobrenie? Zakopanie vojnových sekier."

„Kedy?" odhryzla som z koláča.

„Dnes povedzme.... hmm...?" opatrne mi prešiel rukou po ruke.

Usmiala som sa ako slniečko: "prepáč, ale mám už program. A ak to spravíš ešte raz, prisahám, že ti zapichnem vidličku do tej odpornej ruky."

„Aký program?"

Ten si trúfal. Ignoroval moju vyhrážku. Akoby sa nechumelilo.

„Idem s Oliverom a Jamesom von."

„Čo?!" obzrel sa na nich, „s nimi?! Namiesto večere so mnou?!"

„Presne. A?" dojedla som a všetko poukladala na tácku.

„Veď sú to vidlaci," vyvaľoval na mňa oči.

„Áno? Tak potom aj ja lebo sme susedia," vzala som veci a šla odniesť pomedzi stoly tácku. Taktiež okolo Olivera a Jamesa. Stále jedli.

„O piatej môžem. Počkajte ma pred mojim domom," oznámila som im v rýchlosti, došla k okienku a položila tácku. Keď som odchádzala k dverám, ešte som sa za nimi obzrela. Oliver ostal nechápavo hľadieť s koláčom v ústach.

Došla som na parkovisko a odomkla auto. Tašku som hodila dozadu a nasadla za volant. Odšoferovala som cestu domov a zaparkovala. Hneď som zamierila ku chladničke a otvorila mrazničku. Super! Vytiahla som mrazenú pizzu a pridala viac syra. O chvíľku sa rozvoňala na celý dom. Vzala som fľašu pepsi a zasadla so všetkým pred telku. Zapla som vivu. Otvorila som tašku a vybrala mobil a laptop. Volala mi mama. Odpísala som: Žijem a počas zapínania laptopu konečne odhryzla z pizze. Zasa ma naši vyhrešia za to, že jem nezdravo. No rozhodne som to pokladala za zdravšie jedlo ako strava v jedálni. Keď mi konečne nabehol laptop, prechádzala som po zvyčajných stránkach a odpísala kamošom z netu. Nikdy som sa s nimi nestretla, no chápali ma. Bolo fakt na zaplakanie, že nie som schopná komunikovať s reálnymi ľuďmi, čo stoja predo mnou. No čo už. Taká je o mne pravda. Akurát bežalo v telke 30 seconds to mars- kings and queens. Usmiala som sa a pri jedení si spievala.

We were the kings and queens of promise
Maybe the children of a lesser God
Between Heaven and Hell
Heaven and Hell

Keď klip skončil, napila som sa pepsi a pozrela na monitor laptopu. Zaskočilo mi.

MR. SUPER: Ahoj -objavilo sa na okne icq.

PRINCEZNA: Ty ma sleduješ?

MR. SUPER: Nie. Prečo? Už si doma predpokladám

PRINCEZNA: Áno som. Kto vlastne si?

MR. SUPER: Poznáš ma

PRINCEZNA: Z triedy? Daniel?

MR. SUPER: Ten pako? Nie. A keď sme pri ňom, pekne si ho dnes odkurila a to sa ti podarilo až dvakrát. Ideš s Toldovcami von?

PRINCEZNA: Nie. To bolo len akože. Ja von nechodievam.

(MR. SUPER je offline)

Hľadela som na to. Kto to je? Musela som na to neustále myslieť. Keď som dojedla, vypla som telku aj laptop. Vyšla som na poschodie do izby a ľahla si na posteľ. Pozerala som do stropu a povzdychla si. Toto miesto je divné. Cítila som sa ako v inej dimenzii. Tu v škole niekoho urazím, o minútu to vie celá škola a stavím sa, že už aj táto dedina ma preklepnuté čo a kto sme. Postavila som sa, že idem zapnúť vežu, keď v tom som zbadala cez balkónové dvere, že žalúzie na okne vedľajšieho domu sú roztiahnuté. Uškrnula som sa. Nenápadne som na neho vyšla, no po chvíli mi úsmev zamrzol. Aj ten druhý môže vidieť mňa. Momentálne mal notebook na stole, rozhádzané veci všade možne len nie v skrini a na poličkách. Otvorili sa dvere. Vošiel Oliver s mobilom pri uchu. Pohotovo som sa skrčila pod zábradlie kde som mala posledné škatule. Takže už aspoň viem, že musím mať vkuse zatiahnuté. Pustila som hudbu a čítala na notebooku. Akurát mi sťahovalo srdce, že Mario ublížil Lucy, keď ma vrátil do reality zvonček zdola. Nechápavo som zišla dole po schodoch a otvorila. Stáli tam Oliver a James.

„Ahoj," pozdravili.

„Ahojte...ste tu pre..?" nechápala som. Nahodili rovnako nechápavý výraz.

„Veď sme mali ísť o piatej von. Je päť," vysvetlil James.

Rozosmiala som sa: "ja som to nebrala vážne."

To predsa museli preboha pochopiť. Čo som chcela je, aby mi dal Daniel konečne pokoj a u nich to aspoň trochu zdvihlo latku z neschopných na divných.

„Ale my sme to brali vážne. Obuj sa a ideme,“ pridal sa Oliver.

„Cením si to, no úprimne povedané ja som sa chcela zbaviť Daniela. A vy by ste boli na škole niečo viac.“

„Nie. Vážne, ideš von," nedal si povedať Oliver. Nejako si veril.

„Nie."

„No tak šup šup," jemne do mňa strčil,„choď sa pripraviť. Čakáme."

„Ale..."

„Šup šup!" zopakoval po ňom James.

Tak som sa vrátila hore pripraviť. Ani neviem prečo, zdalo sa mi to... zábavné? Ani neviem nájsť to správne slovo, ktoré by to vystihlo. Nejako som sa proste poddala. Jediné čo som urobila bolo, že som si prešla linky a prečesala vlasy. Zbehla som späť dole.

„Môžeme," vzala som peňaženku, mobil, kľúče od auta a vchodových dverí.

„Nepôjdeme autom," hneď ma zastavil James.

„Čo? A ako?" to som si nevedela predstaviť. Ja pešo nepôjdem! Nech si to vyhodia z hlavy! Ešte toto by mi chýbalo.

„Autobusom. Dnes všetko organizujeme a plánujeme my. Poď," vzal Oliver moje kľúče od auta a položil ich na stolík pri dverách, zamkol dom a viedli ma spoločne von. Tak toto bolo pre mňa neskutočne zvláštne a nové. Ani v sne som si nepredstavovala, že sa budem takto cítiť a že ma prakticky unesú. Teda... dobrovoľne unesú? Kriste. Došli sme až k autobusovej zastávke.

„Netvár sa akoby sme ti ublížili, či ťa plánovali znásilniť," zabával sa na mne Oliver. Prebodla som ho pohľadom. Mne to vtipné neprišlo.

„A ako môžem vedieť, že nie?"

„Sme na dedine, kde všetko počuť. Po ďalšie je deň. A nakoniec nie sme odkázaní na teba."

Rozosmiala som sa. Hlavne na tej poslednej vete. Boli vážne vtipní. Veď ako som počula vtedy keď hrali basket, Kris povedal, že nikoho nemajú. Takto klamať...

„A na čo ste odkázaní? Nafukovaciu Anču?"

„"Vtipné"," podotkol James a prišiel autobus. Nastúpili sme a radšej prešli na inú tému. Zhovárali sme sa o Naware. Aké to tu vlastne je.

„Máme klub seniorov,“ začal Oliver, „ ktorý sa stretáva každý deň medzi šiestou ráno a desiatou večer. Každý jeden člen stojí pred bránkou domu a zhovárajú sa o ostatných. Respektíve ohovárajú.“

Rozosmiala som sa. Boli zábavní. A naozaj som si všimla, že je to pravda.

„Zajtra budeme hlavná aktualita my a ty,“ pridal sa James.

„Prečo?“ nerozumela som.

„Naša rodina je ich témou číslo jeden. U nás sa vždy niečo deje,“ vysvetlil Oliver.

„Ach tak....“

„Proste ako húf strák,“ dokončil James.

Ďalej som sa dozvedela, že sú doma šiesti. James, Oliver, Kora, Karol (tiež dvojičky, tie malé, čo som videla minule, 6r.) a ich rodičia. Ema a Adam. Potom ma šokovali novinkou, že majú ešte ďalších súrodencov, ktorí žijú svoj život inde.

„Dominik má 25 rokov, býva v Bratislave a pracuje v poisťovni. Emily 24, je slobodná a pracuje v Košiciach ako zástupkyňa riaditeľa v jednom hoteli. A posledný Kris má aktuálne 22, býva v Prešove a pracuje ako barman v jednom podniku," vysvetlil podrobne James a ďalej sme rozoberali ich rodinu.

„Takže o mesiac máte doma svadbu? Dominik sa žení?"

„No," povzdychol si James,„Klára, jeho snúbenica je kráska, ktorú z Toldovcov znesie len Dominik."

„Ako to?" nechápala som.

„Už u nás bola. Na Vianoce. Proste... áno, je krásna, no chcela všetko robiť po svojom, pomáhať mame a pri tom čo sa týka takých veci, musíš byť ticho a mama si vychutnáva, že je jej výsledok neopísateľný. No keď sa stretnú také dve, staršia a mladšia verzia, dopadne to katastrofou."

„Verzia až tak nie," skočil mu do reči Oliver,„Klára sa podľa mňa len chcela s mamou spoznať a ukázať, že sa o Dominika postará."

„Ou...," pochopila som. Pristihla som sa pri tom, že ma ich rodina začína fascinovať? Možno... no rozhodne to bol protiklad tej mojej rodiny. Kým som o tom premýšľala, autobus zastal a vystúpili sme v meste. Konečne civilizácia. Prešov som mala rada.... bola som tu raz a nevadil mi. Kráčali sme smerom od autobusovej stanici k centru. Obzerala som si celé okolie a vychutnávala si to. Lepšie ako pohľad z auta. Chalani boli úplne... ako to povedať?... svojskí a zábavní. Takých ľudí som ešte nestretla. Hocikedy povedali rovnaké slovo naraz, zabávali ma historkami, poznámkami na ľudí dookola a čo ma najviac prekvapilo bolo to, že som bola rada, že ma vytiahli von.

„To o tvojich rodičoch ma mrzí,“ povedal po hodine Oliver.

„Je to v pohode. Sú lekári. Nemajú na mňa toľko času. No nechajme to tak. Som po dlhom čase vonku a nechcem si to skaziť,“ vládla vo mne eufória. Nakazili ma ňou.

„Súhlas.“

Konečne sme dorazili až na hlavnú ulicu: „takže Kostol Svätého Mikuláša. A pozri tie budovy po bokoch hlavnej ulice. Sú historické. A každá iná. Nachádzajú sa tu aj pamiatky, ale nechcem sa hrať na sprievodcu, lebo by som bol nudný," smial sa Oliver. Úprimne? Časom sa to dozviem, keďže toto je najbližšie mesto.

„Zavedieme ju do Fénixa?" pozrel James na Olivera. Ten len prikývol. Nerozumela som a už ma ťahali smerom na trojicu a pri Adrii smerom dole. Tam sa ocitli dvere a nad nimi tabuľa: Club Fénix. Vošli a ja za nimi. Nachádzalo sa tam asi dvadsať ľudí. Nemala som v obľube takéto miesta, no hneď som pochopila. Za barom stál Kris a o niečom kecal s jednou babou. Potom sa so smiechom nahla a bozkala ho. Ich bozky mi prišli akoby sa mali zjesť. Keď sa odtiahla, dala mu nejaký papierik a odišla k jednému zo stolov ku skupinke báb. Podnik to bol na pohľad slušný. Obzrela som sa. Hľadela som na velikánsku "miestnosť". Vedľa baru bolo menšie pódium. Dookola pri stenách samé stoly a stoličky, pár sedačiek. Všetko v modrej farbe a krásne to ladilo s červenými stenami, kde boli modrou popísané zrejme mená kapiel, ktoré tu už hrali.

„Vždy keď prídeme, má inú babu," povedal James a šli k nemu.

„Zasa ste tu?" smial sa Kris, „ako vidím, vzali ste si aj spoločnosť. Kris Told," podal mi ruku.

„Nena."

„Už som o tebe počul z rozprávania týchto dvoch," kývol na Jamesa a Olivera.

„Len odrbuje," reagoval pohotovo Oliver.

„Ale však, že vyzerá Oliver takto lepšie? Aspoň ich rozoznať," okomentoval monokel a postrapatil mu vlasy.

„Prestaň!" buchol do neho Oliver. Musela som sa usmievať.

„Inak sú na nerozoznanie," prikývla som.

„Tak si sadnite a nalejem vám. Čo si dáš?" hľadel na mňa.

„Grepový džús."

„My kofolu," povedal James.

„Ako vždy," podotkol Kris, „toto je na mňa," postupne podal každému.

Sedeli sme tam, popíjali, kecali a zabávali sa. Nemyslela som si, že by mi niekto za dva dni mohol takto vojsť pod kožu. Mala som pocit, akoby to bol rok alebo dva. Hneď som odhadla ich povahy. Také protikladné oproti mojej.

„A inak, Dominik príde o týždeň," povedal Oliver Krisovi akoby si práve teraz spomenul.

„Čo? Už?"

„Nechce všetko nechať na mamu. To zas dopadne... budeme mať doma nie jedného, ale dvoch veliteľov," predpovedal James. Obidvaja ho prepichli pohľadom,„dobre, dobre. Beriem späť."

Bolo zvláštne počúvať o ich rodine. Pokojne sa bavili o rodinných veciach, čo u nás neprichádzalo do úvahy. Starí rodičia umreli, moja mama nemá súrodencov, môj otec nemá súrodencov. Čiže sviatky som sem-tam trávila sama. Napríklad Silvester len s otcom alebo Vianočná večera o jednej v noci. Ale malo to aj svoje čaro. Celý dom som vyzdobovala ja. Keď som tak rozmýšľala, prebral ma Oliver.

„Poď."

„Čo? Kde?" otočila som sa. Ťahal ma na parket,„nie, ja netancujem."

„Ani ja. Preto to bude sranda," nedal sa odradiť.

Započúvala som sa čo ide. David Jordan - Place in my heart

Don't be telling me I owe you something
Don't be making something out of nothing
First of all it's one thing then another thing
So you won't get a place in my heart
No you won't get a place in my heart

Otváral ústa a vyzeralo to akoby on spieval tým vysokým hlasom. Stála som a smiala sa. Začal predvádzať kreácie ako Jordan v klipe. Smiala som sa ešte viac. Nemal chybu. Chytil ma za ruky. Kývala som hlavou, že nie. No pritiahol si ma a zatočil. Musela som sa poddať. A úprimne, mi to nevadilo. Držali sme sa za ruky, robili otočky, točili sa a blbli. A Oliver stále spieval priškrteným hlasom. Nemohla som z neho a v jednom kuse sa smiala. James a Kris na nás pískali. Na konci ma opatrne prehol dozadu. Samozrejme, že James a Kris nám tento krát tlieskali. Od smiechu ma bolelo brucho.

„Vidíš, že ti to ide," narovnal ma.

„Aj tebe," ani som tomu nechcela veriť, že ja žiarim radosťou.

„Veď som super no nie?" uškrnul sa. Ja som na neho vyvalila oči.

„To ty! Ale veď v škole si robil cvičenia, nemal si icq."

Nahol sa mi k uchu: "aj v mobiloch je internet a neverila by si čo sa s tým všetko dá. Napríklad napojiť sa na školskú sieť a zistiť tvoje icq."

Shakespeare

O týždeň

Bola sobota a tak som si plánovala oddýchnuť. V kuchyni som si spravila obložený chlebík a vrátila sa späť do izby. Zapla som notebook, pustila hudbu a prihlásila sa na všetky stránky. Precítila som hudbu a začala sa hýbať. Tancovala som si a raňajkovala. Nejako som sa zobudila s dobrou náladou. Zastavila som sa až keď som nevládala. Ľahla som na posteľ a napila sa minerálky. Pritiahla som si notebook a pozrela na facebook.

Prechádzala som po najnovších statusoch, keď ma zaujal Oliverov: krásna sobota. slnko, 29 stupňov a zábava pri pohľade z okna

Automaticky som pozrela na balkón. Mala som odtiahnuté závesy. “Super“.

Na to mu prišiel komentár od Jamesa: mám brata uchyla? suseda sa ti poďakuje

Mal za profilovú fotku Sida z doby ľadovej a Oliver Scrata tiež z doby ľadovej. Dopĺňali sa.

Na oko urazene som klikla na komentár a napísala: to teda “poďakuje“. čo všetko si videl?

suseda môže byť pokojná. iba pár tanečných krokov ;-) -odpísal po chvíli Oliver.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čierna princezná a ryšavý poddaný.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.