Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Nakladatelství děkuje za podporu při vydání knihy katedře rekreologie Fakulty tělesné kultury Univerzity Palackého v Olomouci.24www.rekre.cz

Ing. Halina Kotíková, Ph.D.

Nové trendy v nabídce cestovního ruchu
Kniha je monografie

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5362. publikaci

Odborná recenze:
Prof. RNDr. Tadeusz Siwek, CSc.
Doc. Ing. Dagmar Jakubíková, Ph.D.
Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědná redaktorka Mgr. Olga Tesařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Počet stran 208
První vydání, Praha 2013
Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Design © Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-4603-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-8873-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8874-6 (ve formátu EPUB)

O autorce

Ing. Halina Kotíková, Ph.D.

Vystudovala Fakultu ekonomiky služeb a cestovního ruchu v Banské Bystrici (1983). Titul Ph.D. získala v roce 2000. Pracovala v oblasti veřejného stravování a v cestovních kancelářích. Od roku 1995 působí na Univerzitě Palackého v Olomouci. Ve své pedagogické i odborné činnosti se zaměřuje na cestovní ruch a marketing. Několik semestrů přednášela cestovní ruch v Polsku a v Rakousku. Je autorkou učebních textů a odborných publikací s tematikou cestovního ruchu. Působí jako odborná konzultantka a lektorka v oblasti celoživotního vzdělávání, podílí se na řešení projektů Evropské unie zaměřených na vzdělávání v cestovním ruchu. Je členkou Komise cestovního ruchu Rady města Olomouc.

Úvod

Cestovní ruch se stal globálním fenoménem dnešní doby. Týká se téměř všech lidí – ať už vystupují v roli účastníků cestovního ruchu či v roli místního obyvatelstva v střediscích cestovního ruchu nebo v roli zaměstnanců služeb v oblasti cestovního ruchu. Dopady rozvoje cestovního ruchu jsou všeobecně známé a zejména pozitivní dopady jsou často neúměrně vyzdvihovány, na cestovní ruch se pohlíží jako na „panaceum“ – jakýsi „všelék“, který může vyřešit problémy rozvoje každého města, lokality či regionu. Téměř ve všech strategických rozvojových dokumentech na různých úrovních se hovoří o potřebě rozvíjet cestovní ruch a o potřebě podporovat jeho rozvoj. Ne každá destinace je ale schopna využít optimálně svůj potenciál pro rozvoj cestovního ruchu.

Kniha Nové trendy v nabídce cestovního ruchu se zabývá aktuální situací na globálním trhu cestovního ruchu. Měla by být příspěvkem k diskuzi o budoucím směřování vývoje cestovního ruchu, o vytváření nových produktů, o uspokojování nových potřeb, o hledání nových cílových skupin.

Těžiště knihy spočívá v identifikaci nových trendů v nabídce cestovního ruchu, v poukázání na „výklenky“, které existují na současném trhu. Snaží se o komplexní přístup k předkládaným tématům – poukazuje nejen na pozitivní, ale i na potenciální negativní důsledky a kontroverzní otázky a problémy, které s sebou rozvoj nových produktů cestovního ruchu přináší.

Problematice nových trendů a inovací v cestovním ruchu je v české odborné literatuře věnována pouze okrajová pozornost. Z toho důvodu byla základním předpokladem pro zpracování témat rozsáhlá sekundární analýza zahraničních pramenů. Jednalo se o nejnovější odborné knižní publikace a ve velké míře také o odborné články z recenzovaných zahraničních periodik, zejména Annals of Tourism Research, International Journal of Tourism Research, Tourism Management a řady dalších oborových časopisů podle témat jednotlivých kapitol.

Kniha je rozdělena do tří částí. První část se věnuje syntéze teoretických poznatků. Popisuje základní východiska týkající se definice a klasifikace cestovního ruchu. Obsahuje také problémovou otázku, zda cestovní ruch je samostatnou vědní disciplínou, nebo představuje možnost aplikací jiných vědních disciplín. Pozornost je věnována i rozdílům mezi masovým a alternativním cestovním ruchem. Druhá část obsahuje přehled vybraných produktů cestovního ruchu, které jsou odrazem nových motivů účasti na cestovním ruchu. Jedná se gastronomický (kulinářský) cestovní ruch, zdravotní cestovní ruch, dobrodružný cestovní ruch, temný cestovní ruch, cestovní ruch na akce a události, dobrovolnický cestovní ruch, svatební cestovní ruch, filmový cestovní ruch a vesmírný cestovní ruch. Třetí část je zaměřena na nové produkty v nabídce cestovního ruchu s ohledem na potřeby různých cílových skupin. Jedná se o cestovní ruch seniorů a lidí se zdravotním postižením, cestovní ruch osob s menšinovou sexuální orientací, cestování muslimů a židů a cestovní ruch cílového segmentu LOHAS, který klade důraz na zdraví a zdravý životní styl. Každá kapitola obsahuje vymezení základních pojmů týkajících se příslušného tématu, podrobnější členění daného jevu, jeho vývoj a také konkrétní příklady, které ilustrují reálné využití v praxi. Publikace odpovídá multidisciplinárnímu chápání cestovního ruchu, což se projevuje v prolínání jednotlivých témat ve všech třech částech knihy.

Kniha Nové trendy v nabídce cestovního ruchu by měla sloužit odborníkům v cestovním ruchu jako možná inspirace pro tvorbu nových produktů a pro inovaci nabídky v cestovním ruchu. Při zpracování jednotlivých okruhů se ukázalo, jak existuje málo českých pramenů a publikovaných výsledků výzkumů v této oblasti. Kniha by proto mohla přispět i ke hledání nových směrů a témat dalších výzkumů v cestovním ruchu, zejména na vysokých školách.

První část:
Teoretická východiska

1 Cestovní ruch – vymezení základních pojmů

1.1 Definice cestovního ruchu

Pojem cestovní ruch je odvozen od slova cestování, ale je zřejmé, že oba pojmy se liší. Jestliže pod pojmem cestování rozumíme cesty spojené s přechodným pobytem na jiném místě, tak cestovní ruch je pojmem daleko širším. Obecně je možné konstatovat, že o cestovním ruchu (na rozdíl od cestování) mluvíme tehdy, když se cestování stává jevem masovým a je spojeno s poskytováním specifických služeb (ubytování, stravování, doprava a jiné), které zabezpečují specializované organizace. Pokud se budeme zabývat původem anglického slova Tourism, který je základem i pro současné označení Tourismus v němčině a mnoha dalších jazycích, zjistíme, že pochází z francouzského slova Tour, tedy cesta.

Z výše uvedeného vyplývá, že i když lidé cestovali od pradávna, cestovní ruch se začal rozvíjet teprve od poloviny 19. století. Snahy o přesné vymezení tohoto pojmu se datují na začátek 20. století a jsou spojené s rozvojem vzdělávání v cestovním ruchu a se vznikem cestovního ruchu jako teoretické disciplíny i jako předmětu výzkumů.

Začátek formování cestovního ruchu jako teoretické disciplíny je spojen se jmény Kurta Krapfa a Waltera Hunzikera, autory publikace Grundriss der Allgemeine Fremdenverkehrslehre. Tito švýcarští vědci jsou také autory jedné z prvních definic cestovního ruchu. Podle nich se jedná o „soubor vztahů a jevů, které vyplývají z pobytu na cizím místě, přičemž cílem pobytu není trvalé usídlení nebo výkon výdělečné činnosti“ (Hunziker a Krapf, 1942, 21). Tato definice posloužila jako východisko pro tzv. St. Gallenskou definici cestovního ruchu, přijatou na konferenci cestovního ruchu v St. Gallen v roce 1971: „Cestovní ruch je souborem vztahů a jevů, které vyplývají z cestování a pobytu osob, pro které místo pobytu není ani hlavním místem bydliště ani místem výdělečné činnosti“ (in Kopšo, 1979, 10).

Výše uvedená definice se stala oficiální definicí přijatou Mezinárodním sdružením expertů v cestovním ruchu AIEST (Association Internationale d´Experts Scientifique du Tourisme). V této souvislosti je třeba zmínit definici cestovního ruchu, která vznikla v roce 1978 v tehdejším Československu a jejímž autorem byl profesor Gúčïk z Vysoké školy ekonomické v Bratislavě: „Cestovní ruch je formou uspokojování potřeb reprodukce fyzických a duševních sil člověka, ke kterému dochází mimo běžné životní prostředí a ve volném čase“ (in Kopšo, 1979, 12). Poslední zmíněná definice stojí za povšimnutí především proto, že se nesnaží popsat cestovní ruch pouze jako určitý specifický jev, ale zdůrazňuje potřeby, které jsou během účasti na cestovním ruchu uspokojovány, čímž prezentuje moderní přístup blízký marketingovému pojetí.

Mezníkem při definování cestovního ruchu se stala konference Světové organizace cestovního ruchu (WTO) v Ottawě v roce 1991, kde byla naformulována definice cestovního ruchu, která byla následně přijata jako oficiální definice cestovního ruchu v roce 1993:

Definice cestovního ruchu

Cestovní ruch představuje činnost lidí, spočívající v cestování a pobytu mimo místo jejich obvyklého pobytu po dobu kratší jednoho roku za účelem využití volného času, obchodu a jinými účely. (Definice WTO in Malá encyklopedie cestovního ruchu, 1998)

Definice WTO se liší od předchozích zejména tím, že nechápe cestovní ruch pouze jako volnočasovou aktivitu, ale vymezuje ho jako činnost lidí spojenou s cestováním a výslovně uvádí jako možný účel cestování kromě využití volného času i obchod a jiné motivy.

Je však nutné zdůraznit, že tato definice vymezuje cestovní ruch hlavně pro zpřehlednění a sjednocení mezinárodních statistik v cestovním ruchu, proto redukuje tento fenomén na „činnost lidí“ a nerozvíjí jeho další vazby. Z toho důvodu je v dalším textu uvedena podrobnější charakteristika tohoto pojmu.

Výkladový slovník cestovního ruchu definuje cestovní ruch jako „komplexní společenský jev, zahrnující aktivity osob cestujících mimo jejich obvyklé prostředí nebo pobývající na těchto místech ne déle než jeden rok za účelem zábavy, rekreace, vzdělávání, pracovně či jiným účelem, i aktivity subjektů poskytujících služby a produkty těmto cestujícím osobám, tedy i provozování zařízení se službami pro tyto cestující osoby včetně souhrnu aktivit osob, které tyto služby nabízejí a zajišťují, aktivit spojených s využíváním, rozvojem a ochranou zdrojů pro cestovní ruch, souhrn politických a veřejně správních aktivit a reakce místní komunity a ekosystémů na uvedené aktivity“ (Zelenka, Pásková, 2012, 83). Tato definice chápe cestovní ruch jako komplexní jev, který se týká jak účastníků cestovního ruchu (poptávky), tak cílového místa – destinace cestovního ruchu a stejně tak i poskytovatelů služeb, tedy nabídky cestovního ruchu.

V současné české odborné literatuře se používá oficiální termín cestovní ruch a jeho mezinárodní ekvivalent turismus. Ostatní termíny jako např. turistika či turistický ruch nejsou pro označení cestovního ruchu (angl. Tourism) terminologicky správné (Kotíková, 2009). Problém správné terminologie v oblasti cestovního ruchu a nesprávné používání pojmu „turistika“ zmiňuje i Nejdl (2012), který cestovní ruch charakterizuje jako „ekonomicko-sociální kategorii, resp. ucelený systém množství aktivit a vzájemných vazeb, které vytvářejí bohatě strukturovanou pavučinu, soubor vztahů a více či méně pevných a unikátních nebo šířeji platných vazeb, přičemž tyto vzájemné vztahy a vazby se jednak opakují a mají všeobecnou platnost, jednak se jedná o vazby a vztahy jedinečné, odvislé od charakteristiky jednotlivých míst cestovního ruchu včetně sociální situace a času“ (Nejdl, 2012, 8). Stejný autor označuje turistiku jako pohybovou aktivitu spojenou s přesunem konkrétní osoby z jednoho místa na druhé, přičemž tento pohyb vyžaduje vynaložení vlastní energie, event. energie zvířat ovládaných přesouvající se osobou. Jedná se o uspokojování lidské potřeby zaměřené na vyžití prostřednictvím aktivního sportu, fyzického pohybu, který může být spojen i s novým poznáním (Nejdl, 2012).

V této publikaci budou používány pojmy cestování i cestovní ruch. Pojem cestování pro označení dočasných cest jednotlivců s určitým motivem, pojem cestovní ruch pro označení cestování s určitým motivem na omezenou dobu, které je doprovázeno poskytováním specifických služeb a vytvářením speciálních produktů, které poskytují zvlášť k tomu zřízené podnikatelské nebo i neziskové subjekty.

Výše uvedené vymezení vychází ze skutečnosti, že nemůžeme hodnotit cestovní ruch pouze jako jev, jako je tomu u definice WTO, ale musíme zohlednit i skutečnost, že cestovní ruch je důležitou součástí ekonomiky a významným společenským fenoménem. Vedle toho můžeme chápat cestovní ruch i jako označení pro teoretickou nebo vědeckou disciplínu.

1.2 Cestovní ruch jako předmět výzkumu, nebo samostatná vědní disciplína?

Přístup k cestovnímu ruchu jako oblasti vědeckého zkoumání nebyl jednotný ani v minulosti a není jednotný ani v současné době. Odborníci na mezinárodní úrovni se přou, zda je cestovní ruch vědeckou disciplínou či nikoli. Na jedné straně se prosazuje názor, že cestovní ruch je samostatnou vědeckou disciplínou. Jako argument se uvádí, že cestovní ruch splňuje obecně platná kritéria vědního oboru, jelikož používá přesně vymezený pojmový aparát, jeho dílčí části vytvářejí určitý konkrétní systém, je předmětem vzdělávání na všech úrovních – pregraduálního i postgraduálního, je také předmětem rozsáhlých výzkumů a v neposlední řadě existuje řada mezinárodních institucí a vědeckých společností, které se zabývají teorií cestovního ruchu a výzkumy v cestovním ruchu. V poslední době se můžeme setkat i se snahou o zavedení označení tourismology nebo tourology jako názvu nově vznikající vědní disciplíny. Je třeba ale poznamenat, že tyto pojmy se používají ojediněle jen v několika málo zemích světa, např. v Turecku a v Kazachstánu. Velká skupina odborníků a teoretiků cestovního ruchu však zastává opačný názor a přiklání se k tvrzení, že cestovní ruch není samostatným vědním oborem, ale je předmětem výzkumů řady jiných vědních oborů, např. geografie, ekonomie, psychologie, sociologie, antropologie apod. Tento postoj je podložen zejména argumentem, že cestovní ruch jako samostatný vědní obor nemá své vlastní výzkumné metody, které by byly typické právě pro něj. Tvrzení, že takovou metodou je metoda životního cyklu destinace od Butlera (1980), lze snadno vyvrátit, jelikož i tato metoda je pouhou aplikací metody hodnocení životního cyklu produktu. Tato skupina odborníků podtrhuje význam cestovního ruchu jako aplikační disciplíny. Shrnující přehledovou stať na téma cestovního ruchu jako samostatného vědního oboru publikovali v roce 2012 Frédéric Darbellay a Mathis Stock v odborném časopise Annals of Tourism Research pod názvem Tourism as complex inderdisciplinary research object.

Je nesporné, že cestovní ruch (jakkoli bude vnímán jako samostatná vědní disciplína nebo prostor pro aplikaci jiných vědních oborů) má charakter výrazně průřezový. Vychází to ze samotné podstaty cestovního ruchu jako velmi složitého fenoménu, který má výrazně multidisciplinární/interdisciplinární charakter. V této souvislosti je na místě zdůraznit poněkud odlišný přístup některých autorů (např. Przecławski,1993), kteří akcentují rozdíl mezi pojmy „interdisciplinární“ a „multidisciplinární“. Podle Przecławského (1993) multidisciplinární obor přejímá a používá metodologii jednotlivých dílčích disciplín, do kterých zasahuje, kdežto interdisciplinární obor formuluje vlastní výzkumné problémy na vlastní teoretické bázi. Tento přístup je znázorněn na obrázku 1.

Obr. 1 Vývoj výzkumů v cestovním ruchu k samostatné disciplíně

Zdroj: autorka podle Jennings (2010)

Přes výše uvedené skutečnosti není cestovní ruch ve většině zemí považován v kontextu systému členění vědních oborů a disciplín za samostatný vědní obor a pohlíží se na něj jako na předmět aplikací jiných vědních disciplín, zejména v oblasti společenských věd.

1.3 Klasifikace cestovního ruchu

Klasifikace cestovního ruchu se snaží o bližší vymezení cestovního ruchu a jeho rozčlenění a identifikaci podle určitých znaků. V praxi se můžeme setkat i s pojmem „typologie cestovního ruchu“, který je používán ve stejném kontextu. Ale častěji se v teorii cestovního ruchu setkáváme s pojmem „typologie“ ve vztahu k účastníkům cestovního ruchu – hovoří se pak o typologii účastníků cestovního ruchu, anglicky tourist typology – např. Cohen (1972), Cooper, Wanhill (2008) nebo německy Die Typologie des Tourists – např. Freyer (2006).

V souvislosti s klasifikací cestovního ruchu se můžeme setkat, a to téměř výhradně v české a slovenské odborné literatuře, případně v literatuře bývalých socialistických zemí, s členěním cestovního ruchu na formy a druhy cestovního ruchu. Podle tohoto členění jsou druhy cestovního ruchu výstupem členění podle motivu účasti na cestovním ruchu (např. rekreační cestovní ruch, kulturně poznávací cestovní ruch apod.). Naproti tomu formy cestovního ruchu představují vymezení podle konkrétních podmínek, ve kterých se cestovní ruch uskutečňuje (např. krátkodobý cestovní ruch, organizovaný cestovní ruch apod.). Toto členění uvádějí např. Hesková (2006), Pásková a Zelenka (2002), Čertík (2001) nebo Francová (2003). Vymezení cestovního ruchu z pohledu členění na druhy a formy není jednoznačné – ve starší literatuře (např. Kopšo, 1979) jsou uvedeny formy cestovního ruchu podle motivu účasti na něm a druhy cestovního ruchu jsou členěny podle podmínek, ve kterých k účasti na cestovním ruchu dochází. Je třeba poznamenat, že v zahraniční literatuře se takové členění nepoužívá. Jako pojmy stejného obsahu se používají jak formy, tak druhy nebo typy cestovního ruchu. V zahraniční literatuře se můžeme setkat s rovnocenně používanými pojmy jako forms of tourism, types of tourism, kinds of tourism nebo Formen und Arten des Tourismus. Přehledové publikace – např. Dictionary of Travel and Tourism Terminology (2002) nebo Encyclopedia of Tourism (2000) – však pojmy forms of tourism ani types of tourism nebo kinds of tourism vůbec neobsahují. V poslední době se i v české literatuře upouští od členění na druhy a formy cestovního ruchu, např. Malá (2002), Indrová (2004) nebo Attl (2005), Kotíková (2009), Jakubíková (2012). K tomuto přístupu v teorii cestovního ruchu se přiklání i Nejdl (2012), který zároveň navrhuje používat neutrální pojem „typ cestovního ruchu“ v rámci typologie cestovního ruchu. Jelikož se v zahraniční literatuře s pojmem „typologie“ setkáváme téměř výhradně ve vazbě na typologii účastníků cestovního ruchu (viz výše), je vhodnější používat označení „klasifikace cestovního ruchu“.

Klasifikace cestovního ruchu se snaží o funkční strukturu cestovního ruchu a pojmové vymezení jednotlivých dílčích součástí cestovního ruchu.

Obr. 2 Členění cestovního ruchu

Zdroj: autorka podle Zelenky, Páskové (2012)

Základní členění cestovního ruchu je uváděno v souladu se Světovou organizací cestovního ruchu (UNWTO). Toto členění respektuje geografické hledisko, rozlišujeme podle něj domácí cestovní ruch a zahraniční cestovní ruch, který se dále člení na příjezdový a výjezdový cestovní ruch.

Cestovní ruch se uskutečňuje v určitém geografickém prostoru. Jestliže je tento prostor omezen územím jednoho státu, hovoříme o domácím cestovním ruchu (Domestic Tourism) – představuje pohyb a pobyt obyvatel daného státu v rámci jeho území, bez překročení státních hranic. Jestliže se cílové místo cestovního ruchu nachází mimo území daného státu, hovoříme o zahraničním cestovním ruchu – představuje pohyb a pobyt obyvatel daného státu na území jiného státu, při účasti na zahraničním cestovním ruchu dochází k překročení státních hranic.

V rámci zahraničního cestovního ruchu rozlišujeme dále příjezdový cestovní ruch (anglicky inbound tourism), který znamená příjezd zahraničních účastníků cestovního ruchu a jejich pobyt na území daného státu, a výjezdový cestovní ruch (anglicky outbound tourism), který znamená vycestování obyvatel dané země a jejich pobyt v zahraničí.

Ve starší české a slovenské literatuře se objevuje členění zahraničního cestovního ruchu na aktivní cestovní ruch, který je označením pro příjezdový cestovní ruch, a pasivní cestovní ruch, který označuje výjezdový cestovní ruch. S tímto označením se můžeme setkat i v některých současných pramenech. Z hlediska platební bilance státu představují příjmy z aktivního cestovního ruchu posílení strany aktiv a náklady na realizaci pasivního cestovního ruchu zvýšení strany pasiv.

Domácí cestovní ruch spolu s výjezdovým cestovním ruchem tvoří národní cestovní ruch (National Tourism). Domácí cestovní ruch spolu s příjezdovým cestovním ruchem tvoří vnitřní cestovní ruch (Internal Tourism). Příjezdový cestovní ruch a výjezdový cestovní ruch tvoří mezinárodní cestovní ruch (International Tourism).

Další členění cestovního ruchu

Členění cestovního ruchu podle dalších kritérií není zcela jednoznačné, proto uvádíme pouze členění, která se používají nejčastěji.

Členění podle motivu účasti na cestovním ruchu

Z tohoto hlediska můžeme cestovní ruch rozdělit na dvě velké skupiny: cestovní ruch uskutečňovaný v rámci volného času (v zahraniční literatuře označovaný jako leisure tourism nebo Freizeittourismus) a cestovní ruch zahrnující obchodní a služební cesty (označovaný také jako business tourism nebo Geschäftstourismus).

Další členění v rámci tohoto hlediska není jednoznačné a u různých autorů se můžeme setkat s rozdílným členěním, což vyplývá nejen z odlišného chápání důležitosti motivů k účasti na cestovním ruchu, ale i z jejich objektivní odlišnosti v různých zemích.

V české literatuře se většinou uvádějí jako základní druhy cestovního ruchu podle motivu účasti na cestovním ruchu: rekreační cestovní ruch, kulturně-poznávací cestovní ruch, lázeňsko-léčebný cestovní ruch, sportovně-turistický cestovní ruch, náboženský cestovní ruch a obchodní cestovní ruch, které bývají doplňovány o různé další méně tradiční druhy cestovního ruchu – např. dobrodružný nebo incentivní cestovní ruch.

Podle Světové organizace cestovního ruchu (in Malá encyklopedie cestovního ruchu) rozlišujeme následující motivy cestování (purpose of visit):

• využití volného času, rekreace a dovolená (Leisure, recreation and holidays),

• návštěvy příbuzných a přátel (Visiting friends and relatives),

• obchodní a pracovní cesty (Business and professional),

• léčení (Health treatment),

• náboženské (poutní) účely (Religion, pilgrimages),

• ostatní (Others).

V zahraniční literatuře ale není toto členění jednotné. Např. americký autor McIntosh (1995) uvádí tyto druhy cestovního ruchu podle motivu účasti na něm: etnický, kulturní, historický, ekologický a rekreační. Opaschowski (2002) uvádí deset motivů pro cestování: odpočinek, slunce, kontrast, příroda, volnost/svoboda, kontakt, zábava, komfort, kultura a aktivní činnost. S tím, jak se rozvíjí cestovní ruch, vznikají i nové druhy cestovního ruchu a je zřejmé, že jejich výčet nemůže být kompletní. Jako specifické druhy cestovního ruchu se uvádějí např. agroturistika, ekoturistika, dobrodružný cestovní ruch, vzdělávací cestovní ruch.

Výše uvedené základní motivy účasti na cestovním ruchu je zapotřebí doplnit o návštěvy příbuzných a známých. Z hlediska klasifikace cestovního ruchu není u většiny autorů tento motiv uváděn samostatně, a to proto, že ho lze ovlivnit marketingovými aktivitami pouze minimálně a dochází k čerpání služeb cestovního ruchu pouze v omezeném rozsahu.

V teorii cestovního ruchu je málo zmiňováno členění podle místa, rekreačního prostoru, ve kterém se cestovní ruch uskutečňuje, ale v praxi se s tímto členěním setkáváme poměrně často. Jedná se o městský cestovní ruch, lázeňský cestovní ruch, venkovský cestovní ruch, horský cestovní ruch a cestovní ruch u vodních ploch, do něhož se zahrnuje přímořský cestovní ruch.

Další klasifikace člení cestovní ruch např. podle způsobu zajištění služeb na cestovní ruch organizovaný (služby zajišťuje cestovní kancelář, cestovní agentura nebo jiný zprostředkovatelský subjekt) a cestovní ruch neorganizovaný (služby si zajišťuje účastník cestovního ruchu sám). V zahraniční literatuře se tyto pojmy vyskytují zřídka, používá se častěji členění na cestovní ruch skupinový (masový) a individuální. Je třeba dodat, že toto vymezení není zcela přesné, jelikož i individuální účastníci cestovního ruchu mohou využívat služeb cestovních kanceláří a agentur.

Často se používá členění podle délky trvání pobytu. Podle tohoto kritéria dělíme cestovní ruch na krátkodobý – trvá maximálně do čtyř dnů a dlouhodobý – trvá déle než čtyři dny. Samostatně se uvádějí jednodenní pobyty (bez přenocování), jelikož nejsou zahrnovány v statistikách cestovního ruchu, které vycházejí z údajů ubytovacích zařízení.

Tvorba nových produktů cestovního ruchu se týká zejména změn v motivech uskutečňování cest, v nových směrech komunikace a v trendech ovlivňujících potřeby účastníků cestovního ruchu.

2 Trendy ve vývoji cestovního ruchu

2.1 Současné tendence ve vývoji cestovního ruchu

Cestovní ruch je významným fenoménem z řady hledisek. Dopady jeho rozvoje se promítají do oblasti ekonomické, sociálně-kulturní i environmentální. Nejedná se vždy o efekt pozitivní, někdy má rozvoj cestovního ruchu vliv negativní. Jeho dopady ovlivňují zejména místo realizace cestovního ruchu. Cestovní ruch je také významnou aktivitou, která je neodmyslitelnou náplní volného času, zejména ve vyspělých zemích. Přes některé negativní dopady zůstává cestovní ruch významnou součástí hospodářského rozvoje v řadě států.

Cestovní ruch prochází v posledních desetiletích velkými změnami. V roce 2003 definovala Evropská komise deset základních trendů, které ovlivní cestovní ruch v nejbližší budoucnosti. Jedná se o následující faktory: demografie, zdraví, vzdělávání, volný čas, zkušenosti s cestováním, životní styl, informační technologie, doprava, udržitelný rozvoj, jistota a bezpečí. Po deseti letech od formulace těchto faktorů je zřejmé, jak se tyto trendy naplňují, a je možné konstatovat, že jejich platnost nepominula.

V roce 2012 vypracovala společnost Euromonitor souhrn globálních trendů v cestovním ruchu (World travel market – Global trends report). Tyto trendy se týkají mnoha oblastí. Např. do států jako Kuba, Libye, Severní Korea, které byly pro Američany dříve nedostupné nebo zakázané, přijíždí stále vyšší počet amerických turistů. Ve Spojeném království ovlivnila cestovní ruch společnost Tingo (kterou vlastní TripAdvisor), která využívá obchodní politiku storna a kompenzací, aby nabídla zákazníkům nejlepší ceny hotelů. I v cestovním ruchu se projevuje vliv tzv. skupiny BRIC (Brazílie, Rusko, Indie a Čína). Návštěvníci z těchto zemí cestují do evropských metropolí, často za účelem nákupů luxusního zboží předních světových značek. Dalším trendem je využití nových technologií. Autoři studie odhadují, že se brzy rozšíří „chytré televize“, které budou integrovat televizi, internet a společenská média. I díky tomu se objeví příležitosti pro rozvoj nových produktů a značek v oblasti cestování. Na Blízkém východě se očekává rozvoj tzv. „nákupních hotelů“. Jelikož je tato oblast atraktivní díky možnosti nákupů, hotely se často umísťují do blízkostí nákupních center a někdy jsou přímo součástí těchto center. Studie prognózuje budoucí ovlivnění cestovního ruchu v Africe prostřednictvím tzv. „Nollywoodu“. Nigerijský filmový průmysl je po indickém druhý největší na světě a přitahuje návštěvníky, které lákají nezvyklé filmové lokace a exotická kultura. Dalším očekávaným trendem je zájem o nákup zlata, který rovněž ovlivňuje cestovní ruch, jelikož motivuje cesty na trhy se zlatem při využití nízkonákladových cen. Zvláštní – poněkud nezvyklou – novinkou v cestování je podle Euromonitoru tzv. „digitální detox“. Tento produkt vychází ze skutečnosti, že spotřebitelé se stávají čím dál více závislými na svých elektronických zařízeních, a proto jim hotely nabízejí tzv. „digitální detoxikační dovolené“, aby si odpočinuli od stresu.

Společnost Skift definovala třináct trendů na rok 2013: nárůst počtu turistů z Číny, růst počtu „vedlejších“ poplatků ze nejrůznější služby nejen v letecké dopravě, ale i v ubytovacích službách, rezervace ubytování „last minute“ prostřednictvím mobilních telefonů, růst transparentnosti cen (již zmiňovaná společnost Tingo), zájem o kulinářský cestovní ruch, rozšiřující se nabídka služeb na letištích (letiště se stávají „destinací cestovního ruchu“), film se stává prostředkem pro budování image a značky destinace, digitální mapy a jiné aplikace jsou základním zdrojem informací, využití mobilních aplikací během letu, cenově dostupné designové hotely, stírání rozdílů mezi obchodními (služebními) cestami a cestami ve volném čase, expandování leteckých společností Kataru a Spojených arabských emirátů a rozvoj cestovního ruchu v Barmě – jako lákadla něčeho neznámého.

Na konci roku 2012 společnost IPK International zpracovala pro veletrh ITB v Berlíně následující světové trendy v cestovním ruchu:

• cestovní ruch vzdoruje ekonomické krizi,

• turisté jezdí méně, ale více utrácejí,

• turisté jsou starší a objednávají „on-line“ častěji než dříve,

• předpoklad růstu cestovního ruchu v roce 2013,

• UNWTO odhaduje nárůst mezinárodních příjezdů na 3–4 %,

• zvýšení cen v hotelech,

• poptávka se stále více individualizuje,

• plavby se potýkají s problémy (ceny, bezpečnost),

• zájem o dobrodružný cestovní ruch,

• zájem o zdravotnický cestovní ruch,

• zvyšuje se význam blogů a sociálních sítí,

• trendy cestovního ruchu v Evropě: stabilní růst, prudký nárůst turistů z Ruska, růst turistů ze zámoří,

• trendy cestovního ruchu v oblasti Asie a Tichomoří: Asie je základem růstu cestovního ruchu ve světě, dynamický nárůst výjezdového cestovního ruchu turistů zejména z Číny, ale i z Japonska a Jižní Koreje,

• trendy v cestovním ruchu na americkém kontinentu: v USA se odráží v cestovním ruchu vliv krize, Brazílie se snaží podporovat zejména domácí a příjezdový cestovní ruch.

Některé trendy ve vývoji cestovního ruchu se projevují dlouhodobě – např. demografické trendy, využití moderních komunikačních a informačních technologií. Některé budoucí trendy nejsme zatím schopni predikovat. Zájem o cestovní ruch však neustále stoupá, a to jak na straně nabídky, tak na straně poptávky. Můžeme odhadovat, že další směry vývoje se budou projevovat ve čtyřech oblastech – v nabídce nových produktů cestovního ruchu, v hledání nových cílových skupin účastníků cestovního ruchu, v nabídce nových služeb a v nových přístupech v marketingu cestovního ruchu. Jak, v jaké podobě a v jaké míře se tyto tendence projeví ve skutečnosti, ukáže budoucnost.

2.2 Masový a alternativní cestovní ruch

Masový cestovní ruch

Jednou z podmínek rozvoje cestovního ruchu je rozmanitost (diverzita) prostředí. Lidé cestují, protože chtějí vidět a poznat něco jiného, než co tvoří jejich běžné prostředí. Je zapotřebí zdůraznit, že se nejedná pouze o přírodní diverzitu, ale také o diverzitu ekonomickou, kulturní a sociální. Zachování této diverzity je jednou z podmínek rozvoje cestovního ruchu. Tendence rozvíjet nejrůznější alternativní formy cestovního ruchu se projevují jako protiklad k masovému cestovnímu ruchu.

Z historického hlediska se počátky rozvoje masového cestovního ruchu datují do poloviny 19. století, kdy v důsledku činnosti Thomase Cooka dochází ke vzniku organizovaného cestovního ruchu. Již dříve lidé cestovali, ale zřídkakdy pro své potěšení. Jak uvádí Boorstin (1987), cesty se musely dlouho plánovat, byly drahé a vyžadovaly hodně volného času, cestování ohrožovalo zdraví a někdy i život cestovatele. Cestovatel v minulosti byl vždy „aktivní“. Se vznikem cestovních kanceláří cestovatelé přebírají pasivnější roli, jelikož organizační záležitosti obstarává cestovní kancelář. Přesto nemůžeme charakterizovat cestovní ruch v 19. století jako masový v tom smyslu, jak tento pojem vnímáme dnes. Rozvoj masového cestovního ruchu byl zaznamenán teprve v druhé polovině dvacátého století. V této době splňovalo velké množství obyvatel mnoha států dvě základní podmínky pro rozvoj cestovního ruchu, a sice dostatek volného času a dostatek volných disponibilních finančních prostředků. Se zvyšováním životní úrovně obyvatelstva přestává být cestovní ruch něčím mimořádným a stává se dostupným pro široké vrstvy obyvatel. Rozvoj dopravy postupně snižoval ceny zájezdů, a umožnil tak cestování širokým masám. Proto došlo k prudkému rozvoji masového cestovního ruchu v šedesátých letech. Podnikatelé v cestovním ruchu se snažili maximálně zlevnit pobyty a dosahovat zisku prostřednictvím úspor z rozsahu, stavěla se velkokapacitní ubytovací zařízení. Další etapou v rozvoji masového cestovního ruchu byl rozvoj tzv. komplexních středisek cestovního ruchu, kde mají účastníci na jednom místě k dispozici veškeré služby. Zvláštní význam mají i klubová střediska např. Club Méditerraneé (nyní Club Med). Velkou popularitu si v střediscích cestovního ruchu získaly pobyty „all inclusive“, které umožňují čerpat neomezené služby za předem stanovenou jednotnou cenu. Masový cestovní ruch přinášel (a stále přináší) účastníkům pohodlí nejen během pobytu, ale zároveň velmi usnadňuje proces volby a nákupu dovolené a nabízí cenově dostupné produkty pro široké skupiny potenciálních zákazníků.

Od sedmdesátých let dvacátého století vznikají snahy o definování masového cestovního ruchu. Cohen (1972) používá pojem masový turista, Vanhove (1997) uvádí, že masový cestovní ruch má dva základní znaky – velký počet účastníků cestovního ruchu a standardizovaný, přesně stanovený, málo flexibilní produkt. Vedle těchto znaků je dalším aspektem masového cestovního ruchu minimální kontakt s místním obyvatelstvem. Účastníci cestovního ruchu se nacházejí v jakýchsi „ghettech“ (Jafari, 2000), v nereálném, uměle vytvořeném prostředí, prožívají „pseudo“ zážitky (Boorstin, 1987). Negativní stránku rozvoje masového cestovního ruchu představují nepříznivé dopady v oblasti životního prostředí. Masový cestovní ruch se uvádí také jako protiklad k udržitelnému, šetrnému cestovnímu ruchu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nové trendy v nabídce cestovního ruchu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.