Obsah

ČTYŘI KLÍČE

Část první - Trest pro démona

Část druhá - Rytíř ze stínu

Část třetí - Dcera temnoty

Epilog

O autorce

O Spolku přátel krásného slova

ČTYŘI KLÍČE

Zuzana Hloušková

Vydal Spolek přátel krásného slova jako svou 15. publikaci a 4. publikaci v ediční řadě Škrabákova expedice, 2. rev. vydání, Hradec Králové, březen 2014

Text © Zuzana Hloušková

Ilustrace © Jaroslav Svoboda

ISBN 978-80-904788-4-8

Poděkování

Děkuji manželu Janovi, bez kterého bych tuto knihu nikdy nedopsala.

Děkuji také Jaroslavu Svobodovi za nekonečnou trpělivost při zapracovávání změn a dodatků na poslední chvíli a vytvoření úžasného booktraileru.

V neposlední řadě děkuji Zdeňku Rampasovi za podnětné připomínky k první verzi rukopisu a recenzentovi Milanu Pohlovi, který mě (doufám) navedl správným směrem.

ČÁST PRVNÍ

Trest pro démona

Probudilo ji vyděšené zaržání za okny. Venku zuřila větrná bouře, přestože před setměním bylo nebe jasné. Ani se pořádně neoblékla a vyběhla z pokoje. Schody brala po třech, jen aby se co nejdříve dostala dolů. Domovní dveře zely dokořán.

S rozbušeným srdcem se blížila k tmavému obdélníku, protínanému blesky. Dolehlo k ní několik výkřiků a řinčení zbraní. Když konečně v úzkostech vyhlédla ven, spatřila tu nejhroznější scénu, jakou se jenom bála domyslet. Na nádvoří běhali zděšeně tři koně, sedla obložená úlovky, ale jejich jezdci leželi nehybně na zemi. Nad nimi stál Šakeh, Posel Temnoty, černý rytíř v krátké pláštěnce a brnění. Jeho meč se leskl krví.

Našla odvahu a zvedla oči k jeho obličeji, chráněnému přílbou s vysokým černým chocholem. Vnímala svou bezbrannost, ale přesto v ní vyklíčila myšlenka na odpor. Jeho oči na ní utkvěly jenom chvíli. Potom se odvrátil, zastrčil meč do pochvy a zamířil pryč.

Když démon zmizel v temné noci a bouři si odnesl s sebou, klesla žena zdrceně podél veřejí na kolena. Opět zavládla poklidná noc, pomalu zrající k úsvitu, pro ni se však všechno změnilo.

„Už jsem s ním skončil,“ řekl Yahwar, když vyšel ze síně Kruhu. V ruce třímal kouzelnickou berlu, nezlomenou, na důkaz svého vítězství. Právě podstoupil souboj s Beahem, svým předchůdcem a učitelem, jehož cestu však nenásledoval, a porazil ho.

Minul vyřezávaný trůn a sestoupil po několika schodech do hlavní síně. „A nyní je řada na jeho služebnících. Ukaž mi je, Klodare!“

Oslovený muž stál ve vzdálenější části rozlehlé místnosti a pozoroval jednoho ze zajatců, kteří byli dočasně spoutáni magickou silou v prstenci z ohnivých znaků na podlaze. V tom nejblíže Klodarovi stál znehybněn vysoký muž s dlouhými zlatými vlasy, zachumlán do zeleného pláště. Jeho čelo neslo znaky kouzelné moci, která mu byla jeho pánem svěřena. Ruce mu zdobily prsteny s velkými drahokamy.

„Ano, můj pane,“ odtrhl Klodar zrak od zajatce. Pak se lehce uklonil na znamení úcty. Yahwar se nyní stal nejvyšším mágem a tudíž i vládcem země. Klodar jako pán Brdského dvora a velitel Družiny devíti šlechticů, kteří pomohli Yahwarovi k vítězství, od této chvíle přijal mágovu nadřazenost. „Ale nejsi příliš unaven?“ zeptal se starostlivě a vykročil spěšně k Yahwarovi.

Mág se pousmál. „I kdyby – oni jistě vědí, že jejich pán padl. Světelné prstence je už příliš dlouho neudrží. A navíc se již určitě nemůžeš dočkat, až srovnáš tenhle palác se zemí.“

Klodar se musel pousmát. Musel uznat, že Yahwar jeho úmysly přesně odhadl. Rychle mu však úsměv z tváře zmizel, jakoby si vzpomněl na něco vážného. „Dovol tedy, abych přednesl svou prosbu týkající se Hanalise,“ řekl s nadějí v hlase.

„Ne, příteli,“ odpověděl mu Yahwar pevně. „Cožpak mu neříkali Tvůrce Temnoty? Jeho přičiněním vznikla všechna ta stvoření, která šířila strach a zlobu mezi lidmi.“

„A ještě budou,“ přiznal šlechtic trpce. „Zatímco jsi bojoval s Beahem, část z nich unikla.“

Yahwar pohodil hlavou. „To nevadí. Předpokládám, že i na ně časem dojde.“

„Jaký je tedy tvůj soud nad Hanalisem?“

„Propadá věčné záhubě.“

Klodar sklonil hlavu a neřekl už nic. Přešli k druhému světelnému kruhu v opačném rohu sálu. Zajatec byl malý, podsaditý muž, s hustou černou kšticí, pod kterou se téměř ztrácely znaky příslušnosti k mágům. Jeho obličej připomínal zvíře a hlavu mu zdobily dlouhé zahnuté rohy. Holá hruď nesla stopy mnoha bitev.

„Ach, poznávám ho. Suhum, Strážce Temnoty,“ vzpomněl si mág. „Je zosobněním Beahovy povahy,“ komentoval dál zajatcův zjev Yahwar. „A branou zla v Beahově srdci. Pomysli, Klodare, jaká zvrácenost! Beah sám sobě ustavil hlídače, aby se nemohl odvrátit od Temnoty.“

Klodarovi bylo jasné, jak bude znít ortel nad tímto pomocníkem poraženého samovládce, a už se ani nezeptal.

„Vykonavatelem Beahovy vůle a vrchním služebníkem byl bezesporu Šakeh,“ upozornil na posledního zajatce brdský pán. „Nevidím však žádné znaky magického zasvěcení,“ podotkl.

I tento Beahův služebník byl uvězněn v magickém prstenci, neboť jeho moc stejně jako u ostatních zajatců ještě úplně nepominula. Mág si Šakeha pozorně prohlédl. Měl trochu zvláštní pocit, vždyť na jeho místě měl být původně on, kdyby tenkrát před lety přijal Beahovu vůli. Jeho učitel pak byl nucen najít si jinou náhradu... Náhle mu došlo, co Beah udělal.

„To ani nemůžeš, příteli. Je to totiž ebel,“ oznámil Yahwar výsledek svých pozorování a úvah.

„Cože?“ podivil se Klodar. „Přeměněnec? Tedy původně obyčejný člověk? Žádný čaroděj?“

Yahwar přikývl. „Ano. Bylo na něj vloženo Beahovo vlastní kouzlo, kterému říkal neh-ašta. Můj bývalý učitel ho dlouho chystal. Podle charakteru kouzla soudím, že se jedná o těžko zvratitelný proces. Můžeme se jenom dohadovat, nakolik učinil z člověka démona.“

„Řekl bych, že dokonale,“ ukousl Klodar suše. „Šakeh byl prodlouženou Beahovou rukou. Plnil jeho rozkazy a zabíjel ty, kteří se proti Beahovi vzbouřili, nebo stáli v cestě jeho plánům. Šakehova zjevení provázela bouře a tma.“

Yahwar se zamyslel. „Uvidíme. Vyzkoušíme Zrcadlo paměti.“

Kývl lehce směrem k obrovskému stojatému zrcadlu v drahocenném rámu, které se nacházelo ve vzdáleném rohu síně, a to se tiše přesunulo vedle zajatce.

„Šakehu!“ pronesl mág silným hlasem. Zajatec se v kruhu slabě pohnul.

„Otevři svou mysl a podrob se této zkoušce!“

Šakeh si svého vyzývatele změřil. Yahwar byl oblečen prostě, v dlouhé sutaně, přepásané stříbrným pásem, přesto budil respekt. Jeho tvář s výraznými rysy a orlím nosem ještě umocňoval fakt, že ji nedokreslovaly žádné vlasy ani vousy. Mág byl totiž proti všem zvykům holohlavý a bez bradky.

Šakeh se nakonec mágově vůli podvolil. Zrcadlo ale nejprve ukazovalo jenom bílou mlhu.

„Beah mu vzal paměť,“ usoudil Yahwar.

Pak se však začaly vynořovat postavy a scenérie obklopené nocí a větrem a viděné očima Šakeha. Lidé klesali pod ranami jeho meče. Bylo jich mnoho a zobrazené situace se ve svém průběhu opakovaly, až na jednu.

„A co je tohle?“ zpozorněl Yahwar. Rty měl pod vlivem předchozích obrazů sevřené do úzké čárky.

Výjev v zrcadle se na pokyn berlou zastavil. Ve dveřích malého letohrádku stojí bledá dívčí postava, vítr jí strhává z ramen tenké šaty a vlasy jí vlají všemi směry. Ulpívá na ní dlouhý Šakehův pohled, meč však nezaútočí. Naopak, Šakeh se odvrací a odchází...

„Řekl bych, že projev soucitu,“ zodpověděl mág svou vlastní otázku. „Promluvím s ním. Ustup, Klodare!“

Yahwar pozvedl obě ruce, v levé ruce přitom třímal berlu, a pronesl několik magických formulí rychle za sebou. Znělo to jako příkazy. Strážný prstenec vzplál modravým ohněm a pohasl. Mág zopakoval několikrát svá poslední slova. Z Šakeha náhle spadly jeho znaky – plášť, brnění, přilba i meč. Také studený výraz jeho očí se změnil. Uprostřed světélkujícího kruhu stál mladý krátkovlasý muž ve šlechtickém oděvu. Svou podstatou však zůstával démonem.

„Kdo jsi?“ zeptal se ho Yahwar v naději.

„Můj pán mi dal jméno Šakeh,“ odpověděl mladík klidně.

„Víš, kdo jsi byl předtím?“

„Předtím?“ zeptal se muž nechápavě a rozhlédl se kolem sebe. Když uviděl své druhy v zajetí, pochopil, co mu hrozí, a v očích se mu objevil strach.

Yahwar si toho všiml. „Nejsi úplně jako oni. Můžeš dostat druhou šanci.“

„Nejsem jako oni?“ zeptal se démon nechápavě.

Čaroděj se místo odpovědi obrátil k zrcadlu, kde stále ještě ulpíval poslední obraz a ukázal k němu. „Jak zněl Beahův rozkaz?“

„Vyhladit jejich rod.“

„Proč jsi ji tedy nechal žít?“

Mladý muž znejistěl. „Vzpomínám si na tu noc. Ale neumím to vysvětlit. Já... Zabíjel jsem, byl to můj úkol. Ale teď... Je možné, že cítím lítost?“

„Cítíš?“ zopakoval po něm Yahwar pochybovačně a upřel na zajatce dlouhý zkoumavý pohled. Nezdálo se však, že by to byla lež. Snad se v démonovi opravdu zachovalo něco lidského... Nebo aspoň to, co člověka upomíná. Třeba není to Beahovo kouzlo zas tak dokonalé! Když byl tvůrce poražen, jistě existuje možnost zlomit i jeho kouzlo.

Přesto mág váhal učinit tak hned. Jenom pouhá lítost nestačí, i když je to jistě dobrý začátek... Vytrhl se ze svých myšlenek a obrátil s dotazem na svého spolubojovníka: „Kdo je ta žena v zrcadle, Klodare? Připadá mi povědomá.“

„Marsiana z Tilgravu, přece. Změnila se hodně od té doby, proto jsi ji zřejmě nepoznal.“

„Ano. To je přesně ono,“ řekl Yahwar potěšeně a zamířil k trůnu. Usedl a znovu se zamyslel. Vybavil si ženu, o které byla řeč, odvážnou a zoufalou, na jejíž zranění v nitru je veškerá magie krátká. Snad jen čas a možná...

Vstal. Bylo jasné, že se chystá vynést nad démonem konečný rozsudek. Klodar i zajatec mu očima viseli na rtech a pomalu ani nedýchali.

„Můžeš se vykoupit, démone,“ řekl mág konečně s rozhodností v hlase. „Vlastním utrpením. Budeš cítit stud, smutek a bolest. Chceš tuto šanci? Nebude to jednoduché.“

„Proč mě chceš ušetřit? Tomu nerozumím,“ přiznal démon a ukázal k ostatním zajatcům: „Budeš k mým druhům stejně shovívavý, pane?“

Klodar věnoval mladíkovi překvapený a trochu i obdivný pohled. Taková loajalita každého muže ctí! Snad si opravdu tu šanci zaslouží, pomyslel si.

„Ne. Tys neměl možnost volby, oni ano,“ řekl Yahwar pevně. „Než tě ovládlo kouzlo, byl jsi obyčejný člověk. A můžeš jím být znovu.“

„Byl jsem člověk?“ zvolal démon překvapeně. „Jaký člověk?“

„Nevím přesně. Dobro v tobě však dokázalo na chvíli zvítězit a vzepřít se Beahově vůli.“

„Je naděje, že jednou zjistím, kdo jsem byl?“

„Beah na tebe vložil opravdu těžké kouzlo a některé jeho účinky stále přetrvaly. Když však budu mít důvod, mohu se pokusit ho překonat úplně.“

„Důvod?“ zeptal se démon nechápavě. „Chceš, abych něco udělal?“

„Ano. Přestože jsem tě osvobodil od Beahovy vůle, to ještě neznamená, že nejsi zodpovědný za své činy, které jsi vykonal jako Šakeh. Tím navždy zůstaneš, neboť paměť a nenávist pozůstalých je veliká a nekonečná. Budeš mít příležitost ji poznat. Vyslechni nyní svůj trest!“

Zajatec poklekl na jedno koleno. „Poslouchám.“

„Staneš se služebníkem paní Marsiany. Dovolím ti žít ve stínu jejího hradu Tilgravu. Budeš ji chránit a doprovázet na cestách. Jsi démon, tak si pamatuj, že se nedotkneš žádného člověka a on tebe. Nebudeš jíst ani spát a jenom světlo tě učiní viditelným. Zbraně lidí ti nemohou ublížit, ty se však můžeš zmocňovat věcí a používat je. Nesmíš však již nikdy zabít, a to ani v sebeobraně, ani jinak způsobit smrt! Dokážeš to?“

„Pokusím se,“ řekl démon se sklopenou hlavou.

„Střež se však věcí, na kterých ulpěla krev tvých obětí. Jejich dotek ti způsobí nesnesitelnou bolest. V té chvíli se stáváš zranitelným, nebudeš však krvácet, ale ztrácet svou životní sílu. Zemřít však nemůžeš.“

„Jaký smysl má tato moje jediná slabost?“

„Snad tvé utrpení usmíří jejich žal a ztrátu. Stále přijímáš takový trest?“

Démon zvedl oči. „Nekonečné zatracení v Temnotách mě děsí víc.“

Yahwar pozdvihl berlu a vyslovil příkaz: „Staniž se tedy, jak jsem řekl!“

Pak prstenec kolem bývalého Šakeha zmizel a on mohl vyjít ven.

Seděli spolu sami v rokovací síni, kde paní Marsiana přijímala obvykle návštěvy a řešila spory svých vazalů a poddaných. Ona se stále oblékala prostě a bez šperků, až na stříbrný medailon správkyně marky. Bujné kudrnaté vlasy se snažila umravnit tenkou čelenkou ve tvaru vlny a umným zapletením stříbrné nitě do pramenů, přesto jí splývaly až k pasu. Byla ještě mladá, ale už ne dívka, a svým chováním i slovy budila respekt.

„Paní Marsiano,“ začal hovořit Yahwar, „tvá moudrost nyní rozhoduje o osudech mnoha lidí. Tvá rada je vyhledávaná a tvá štědrost zachránila životy mnoha tuláků a chudých dětí. Jen tvá silná vůle z tebe učinila uznávanou paní a nyní i správkyni celé východní marky. K tomu urozený původ obvykle ženě nestačí.“

Opatrně přikývla na souhlas.

„Ty jsi také překonala obrovskou životní ztrátu,“ pokračoval vrchní mág ve svém pochvalném projevu. „Nikdo jiný nepozbyl tolik milovaných osob najednou.“

Marsiana neochotně naslouchala. Nerada se vracela ve vzpomínkách k tomu, co prožila té hrozné noci.

„Proto jsem si tě vyvolil jako vykonavatelku trestu nad padlým démonem, který sloužil Beahovi. Sám se podvolil této cestě nápravy a bude ti věrně sloužit.“

„Mluvíš o Šakehovi?“ zeptala se žena na rovinu. Měla hluboký a sytý hlas, který ještě umocňovala rozlehlost síně. „Chceš, abych toho zloducha hostila pod svou střechou? To přece nemůžu připustit!“

Yahwar zaváhal, přesto se ale nechtěl svého nápadu vzdát. „Velmi si vážím činů, které jsi pro mě vykonala,“ řekl mág o něco pokornějším tónem. „Díky nim jsem dnes vládcem celé země. Jestli ale pochybuješ o mých úmyslech, pak se raději vlády ihned vzdám.“

Jejich oči se střetly. Myslel to zcela vážně. Pokud by ztratil podporu těch, kteří ho dosadili na trůn, jakou by měl šanci udržet si moc a respekt, pokud nechtěl zvolit jako jeho předchůdce teror magie?

„Můj pane, přijímám tě za svého vládce a věřím ti,“ řekla Marsiana pevně. „Věnuješ-li tomu démonovi svou pozornost, učiním to i já.“

„Dobře,“ přikývl mág a po tváři se mu rozlila úleva. „Šakeh už není takový, jakého si ho pamatuješ. Nyní přijme každý tvůj rozkaz. Zůstaly mu zvláštní schopnosti, které možná ani nepochází od Beaha. A tak třeba uvítáš i jeho radu a pomoc.“

„Od vraha?“

„Už nesmí zabíjet. Jinak je navždy ztracen. Jeho trest však může poskytnout zadostiučinění těm, kteří se se smrtí svých blízkých nedokázali vyrovnat tak jako ty.“

„Mám tedy vyslyšet jejich nároky?“

„Přesně tak. Jistě jako nová správkyně marky navštívíš své vazaly. Šakeh tě bude doprovázet. Je to však jenom démon. Nemá lidské potřeby a bude čekat ve stínu, dokud ho neoslovíš.“

„Přivedl jsi ho?“

„Ano, je již tady. Zbytek ti poví sám, až odejdu.“

„Nezdržíš se, můj pane?“

„Nemohu. Mám nyní hodně práce. Je třeba obnovit pořádek v zemi. Beah byl sice svržen, ale jeho stopy jsou všude a náprava bude trvat dlouho. Vytýčil jsem si velký úkol – postavit Ruahan.“

„Strážní věž?“

Usmál se. Jak mohl zapomenout, že Marsiana prošla klasickým vzděláním a zná řeč mágů? Jinak by přece nebyla Družině tolik platná...

„Ano,“ potvrdil její překlad. „Nechci, aby se historie opakovala a objevil se nějaký jiný Beah. Ten nápad pochází od mého nového pobočníka, Mistra Bora. Je to učenec ze země za mořem. Na jeho radu jsem vyrobil čtyři magické Klíče, které svěřím do opatrovnictví lidem.“

„K čemu to bude dobré?“

„Klíče mají moc uzamknout všechny magické kruhy v zemi.“

„Znamenalo by to konec vlády čarodějů?“

„Konec veškeré magické síly,“ upřesnil Yahwar. „Osud země by tak přešel zcela do rukou lidí.“

Krátce se zamyslela. „Nebude snadné najít ty, kteří jsou hodni takové důvěry.“

„Jména Strážců zachovám v tajnosti, abych je ochránil před lidmi samými. To bude těžší úkol než má samotná volba,“ dodal mág s povzdechem a vstal. „Musím už jít, paní. Vyskytnou-li se obtíže, budu ti rád nápomocen.“

„Nechť se tvé dílo zdaří, Yahware,“ řekla Marsiana upřímně a lehce se uklonila na znamení rozluky. „Věřím, že budeš vládnout dobře a spravedlivě jako Fahra. Pak ani nebude důvod Klíče použít.“

Mág se na znamení díků lehce uklonil a odešel.

Zůstala sama. Rokovací síň nyní osvětlovaly jenom louče. Nepocítila však strach, ani když pomyslela na nového obyvatele Tilgravu. Vstala a roztržitě přešla celou místnost tam a zpět. Bočními dveřmi vešla do svých soukromých pokojů. Kromě ložnice využívala ještě předpokoj s krbem, ve kterém nyní hořelo několik velkých polen. Usedla do pohodlného křesla vedle stolku s knihami a upřela oči do temného výklenku v protější zdi. Její otec tam dřív ukládal zbroj a brnění.

„Démone?“ pronesla nahlas. Hlas měla pevný a sebejistý.

Z šera výklenku se začala pomalu vynořovat postava. Když vstoupila do světla ohně, získala konečně jasnou podobu. „Ano, má paní?“ řekl démon úslužně.

Marsiana si ho zkoumavě prohlédla. Z jeho opatrných pohybů vyčetla pokoru a nejistotu. Jeho pohled mířil stranou.

„Pamatuješ se na mě?“ zeptala se stroze.

„Pamatuji si všechno. Všechno jako Šakeh. Tím už ale nejsem.“

„A kdo nyní jsi?“

„Nevím. Byl jsem dřív člověk jako ty, paní.“

„A tvé původní jméno?“

„Nevzpomínám si.“

„Každý člověk má jméno, rodinu a místo, kam patří. I ty.“

Neodpověděl.

„Zítra napíšu první dopisy, ve kterých oznámím záměr své návštěvy,“ řekla chladně „Jsi připraven?“

„Beah použil všechny mé znalosti a dovednosti a přinutil mě sloužit mu kouzlem,“ podotkl démon na obranu proti její nepřístupnosti.

Marsiana udělala zamítavé gesto. „To tě nezbavuje zodpovědnosti. Ti lidé zemřeli tvou rukou. A to nelze odpustit.“

Podíval se jí zpříma do očí. „Vím.“

„Dobrá. A nyní chci být sama.“

Démon okamžitě couvl k výklenku a splynul s tmou.

Ráno poručila zahájit přípravy na cestu a svému hradníkovi uložila vybrat vhodný doprovod. Celnar však nebyl jen muž pověřený správou hradu. Měl také úctu své paní, neboť oddaně sloužil její rodině od dětského věku, patřil k nejlepším šermířům a pro jeho zkušenosti a moudrost se s ním chodili radit i tilgravští vládci. Když Marsiana odešla do severní marky, statečně vedl obranu hradu před všemi nepřáteli a dostál tak tradici, podle které nebyl Tilgrav nikdy dobyt.

„Pojedu také,“ nabídl se.

„Nikoliv,“ zavrtěla hlavou, „potřebuji tě zde. Nemohu nechat Tilgrav bez dozoru.“

„Cesty ještě nejsou bezpečné,“ namítl.

Pousmála se. „Mám už průvodce.“

Starý hradník se zatvářil ustaraně. „Snad nemyslíš toho… toho…“

„Démona,“ doplnila Marsiana nevzrušeně. „Ano, přesně toho.“

„Ty mu věříš?“ zeptal se muž zmateně.

„Věřím Yahwarovi.“

Celnar se nezmohl na slovo. Její skálopevná víra v nového vládce země ho odzbrojila.

„Vezmu s sebou tvou dceru Sirenku, jestli tě to uklidní,“ řekla Marsiana, když stále mlčel.

„Cožpak se nemůže obrátit proti tobě?“ vysoukal ze sebe hradník nešťastně.

„Předpokládám, že ne. Seznámím vás.“

Celnar znejistěl. „On je tady?“

„Ano, celou dobu.“

„Slyšel, co jsem říkal?“

Pozdvihla obočí. „Zřejmě ano. Démone!“ zavolala.

Objevil se ze stínu z ničeho nic. Celnar ho sledoval plamenným pohledem. Démon přešel od zdi k trůnu a lehce se uklonil.

Správcova ruka zabloudila k meči. Marsianě ten pohyb neunikl.

„Vím, že bys s ním rád změřil síly. To ale není možné. Dal totiž slib.“

Celnarovi sklouzla ruka zpátky. Zamračeně pozoroval démonův profil, ten však jen pozdvihl pohled a mlčel. Celnar se tímto démonovým chováním trochu uklidnil a odvrátil od něj svou pozornost.

„Doporučuji Idona,“ vrátil se hradník k původnímu tématu, „je sice mladý, ale velmi schopný. Pochází navíc z urozené rodiny tvého manžela, vyzná se tedy v našich zvyklostech. V boji je rychlý a tobě bude, paní, věrný.“

Marsiana si vybavila tvář mladíka, o kterém muž hovořil. Ano, i jí se už několikrát zamlouvala jeho zdvořilost a oddanost. „Budiž,“ řekla nahlas.

„Jaké postavení bude mít tenhle?“ kývl Celnar k démonovi. Ač se snažil, aby to vyznělo věcně, stejně nedokázal v hlase skrýt své pohrdání.

Démon sklopil oči. Ještě mnoho lidí mu nebude moci přijít na jméno. Nemohl čekat přátelské zacházení.

„Vězně,“ prozradila Marsiana. „Bude to tak snazší pro lidi. A i já se budu cítit lépe.“

I tohle zraňující prohlášení přijal démon klidně. Zjevně nečekal žádné úlevy. Od nikoho, a především ne od těch, kterým kdysi nejvíc ublížil.

Když se průvod tilgravské paní blížil k Fajánu, vyšlo mu naproti celé osazenstvo hradu. Ohlédla se po démonovi. Poručila již před tím, než vyrazili na cestu, démona spoutat okovy. Nebránil se tomu nápadu a nastavil ruce. I nyní se tvářil se klidně a statečně, přestože i on musel zahlédnout nenávist a pomstychtivost ve tváři fajanských obyvatel. Především jejich pán, mladý dědic, ho probodl takovým pohledem, že nebylo o jeho postoji k démonovi žádných pochyb.

„Buď pozdravena, vzácná paní,“ řekl mladý vládce, když se dostatečně nabažil démonovou bezbranností. „Mé srdce je potěšeno,“ dodal a koutkem oka znovu zalétl k vězni.

„Děkuji,“ odpověděla Marsiana chladně a sestoupila s koně. „Je váš,“ kývla, aby ukojila jeho dychtivost. „Nedotýkejte se ho, půjde sám.“

Démon se podvolil a nechal fajánskými strážemi odvést.

„Zatím ho zamknu ve sklepení. A tebe, paní, zvu na malou hostinu.“

Marsiana vydala nějaké pokyny pro Idonovu svitu a následovala pána hradu. V hodovní síni již čekala bohatá tabule. U dlouhého stolu se sešlo veškeré důležité osazenstvo. Zřejmě byli zvědaví na vyprávění o démonovi.

„Faján je tvou první zastávkou, paní?“ zeptal se hostitel, když Marsiana usedla.

„Ano,“ přikývla a přijala pokrm.

„Jak dlouho se zdržíš, paní?“

Napila se vody, víno odmítla. „Jak bude potřeba. Jsem pověřena pouze dohledem nad démonovým potrestáním. My však máme spolu i jiné záležitosti k vyřízení,“ podotkla přísně.

Mladý šlechtic si utrhl křídlo opečeného ptáka, který ležel na podnosu před nimi. „Způsob si tedy mohu zvolit sám?“ zeptal se bez ohledu na její poslední slova.

„Ano i ne.“

Než se zmohl položit další otázku, přistoupil k němu z boku nějaký muž a něco mu pošeptal do ucha.

„Cože?“ vybuchl urozený mladík dotčeně. „Chci to vidět!“

Nedojedl, prudce vstal a bez omluvy odešel. Vrátil se však za chvíli. „Můj poručník ho chtěl ztrestat bičem, ale ten parchant nic necítí,“ postěžoval si.

„Zraní ho pouze předmět, na kterém ulpěla krev tvého otce v okamžiku vraždy. V naší zemi je zvykem uchovávat všechny věci, které takto zabitý člověk měl u sebe. Ukládají se pak do hrobu spolu s tělem vraha. Jistě tento zvyk dodržuješ, mladý pane Lafare.“

V tom, jak vyslovila jeho jméno, bylo něco varujícího.

„Ovšem,“ přikývl.

„Stačí jediná kapka. Může to být cokoliv, oděv, šperk, zbraň. Když mu poručím, přijme tu věc a bude nesnesitelně trpět. Pak bude i zranitelný. Tak to ustanovil Yahwar.“

Lafar se zatvářil vychytrale. „Vrchní mág dobře ví, proč.“

Marsiana odvrátila oči od jeho zlého úsměvu. „Je pozdě. Cesta byla dlouhá a únavná. Můžeme to odložit na zítra?“

„Samozřejmě,“ řekl mladý šlechtic úlisně.

Marsiana vstala. Lafar kývl na poručníka, aby jí ukázal hostinský pokoj. Sám však usedl a dojedl zbytek pečínky. Pak se posilnil vínem a zatímco se zbytek hodovníků opíjel za doprovodu hudby, sešel opět do sklepení.

Démon se nechal připoutat k železné mříži. Čekal. Nedával najevo strach ani bolest. Lafarův příchod vycítil ještě dříve, než se muž objevil ve svitu pochodně. Šlechtic k němu přistoupil a pečlivě ho zkoumal.

„Toužil jsem poznat otcova vraha,“ řekl posléze a zapíchl pochodeň do držáku na zdi.

„Řekni mi o jeho smrti, Šakehu.“

„Už nejsem Šakeh,“ namítl zajatec klidně.

„Mluv!“ okřikl ho Lafar.

Démon se zadíval do zdi. „Byl to statečný muž. Věrný svým zásadám. Jeho ruka však byla již unavená.“

„Probodl jsi mu srdce.“

„Zabíjel jsem rychle a tiše.“

Lafar vztáhl k zajatci ruku. „Nelze se tě dotknout,“ poznamenal. Se zájmem pozoroval, jak se mu prsty se vnořily v místě démonova ramene do prázdna. „Ano,“ usoudil mladík spokojeně, „to abys nikdy nepoznal teplo lidské dlaně.“

Démon mlčel.

„Nejsi Šakeh? A kdo tedy?“

„Nemám jméno.“

„Tedy bezejmenný. Vskutku démon.“ Lafar sňal pochodeň. „Zítra se opět uvidíme. Užívej si zatím samoty. Je totiž bezbolestná.“

Paní Marsiana vstala ráno časně. Oblékla se a vyšla do zahrady. Ta byla veliká a kdysi nádherná, nyní však zanedbaná a opuštěná. Až na starší ženu, která také přišla uvítat slunce.

„Ty jsi Marsiana z Tilgravu?“ oslovila ji neznámá.

„Jsem.“

„Jsi ještě tak mladá… Mládí je tak nedočkavé a zbrklé… Jsem Lafarova matka.“

Marsiana se zadívala směrem, odkud žena přišla. V mlžném oparu zahlédla náhrobní kámen. „Pán Fajánu odpočívá zde?“

„Ano. Velmi tuto zahradu miloval. Náš syn však nemá pro stromy pochopení. Můj muž je s láskou opatroval, Lafar s nimi zatápí v krbu.“

Marsiana si povzdechla. „Zdá se, že usedl na otcův stolec příliš brzy.“

„To bylo součástí Beahova plánu. Rozložit tuto zemi zevnitř.“

Ženy popošly směrem k malému jezírku, kdysi zdobenému lekníny. Nyní však vodní hladinu pokrýval hustý zelený koberec.

„Toto jezírko je obrazem této země. A může za to Beah,“ povzdechla si fajánská paní.

Marsiana již dříve slyšela úvahy o třech Beahových ranách. Tehdy vycházely z Klodarových úst. „Smrt, lež a nemoc?“ zeptala se opatrně.

Smutná šlechtična si ji překvapeně změřila. „Kéž bych měla tak moudrou dceru, jako jsi ty, paní.“

„Tvůj syn neví, jaké má štěstí. Mně matka zemřela, ještě když jsem byla malá,“ řekla Marsiana. Sice bez náznaku křivdy, její otec se snažil věnovat jí po celé dětství veškerou péči a pozornost, bral ji s sebou na lov, a když byla starší, i na všechna důležitá jednání. Ale přesto jí chyběl pocit ženské spřízněnosti, kterou mohla s matkou sdílet a kterou v ní vyvolávala tato žena.

Než však stačila její společnice vyjádřit slova lítosti, za zády se jim ozvalo zakašlání. Stál tam poručník a kynul jim, aby šly dovnitř. „Pán Lafar vás zve ke snídani,“ dodal na vysvětlenou.

Hodovní síň zela prázdnotou. Byla však již čistě uklizena. Jídlo se skládalo především z ovoce a horkého vývaru. Když se ženy dostatečně posilnily, přišel Lafar. Ve vyšívaném plátně nesl zabalený předmět.

„Můžeš mě následovat, paní Marsiano?“

Pochopila. Sama se chtěla přesvědčit, zda budou Yahwarova slova platit. Doprovodila tedy Lafara do vězení. Démon tam trpělivě stál v okovech.

Lafar vybalil z plátna dýku, rozmáchl se a bez upozornění ho vrazil do míst, kde by měl člověk srdce. Tentokrát však utkvěla zbraň v ráně. Démonovo tělo se napjalo bolestí a z hrdla mu unikl výkřik.

Lafar se kochal jeho zjevným utrpením. Marsiana si v té chvíli představila sebe na šlechticově místě. Vždyť by také mohla vznést svůj nárok. Ale místo pocitu zadostiučinění se jí zmocnil odpor.

„Až toho budeš mít dost, dej mi vědět,“ řekla stroze a opustila podzemní prostory.

Lafar pak pravidelně navštěvoval vězňovu celu a sledoval, jak démon slábne. Několikrát přizval i paní z Tilgravu, ale ta pokaždé odmítla. Dala přednost projížďkám po okolí, při kterých zjišťovala skutečný stav Lafarova léna, rozhovorům s jeho matkou a četbě starých knih, které zbyly po jeho otci.

Pátý den jí však došla trpělivost. Rozhodla se, že zjistí, jak se věci mají. Dýka stále vězela v démonově hrudi, on sám však už zeslábl natolik, že klesl na kolena a visel za natažené paže v okovech. Do tváře mu neviděla, protože ji měl skloněnou až na prsa.

„Ráda bych odjela,“ upozornila.

„Je to už nuda,“ přiznal Lafar. „Stejně nezemře.“

„Tak prosím vyjmi tu dýku a sejmi mu pouta,“ řekla Marsiana stroze.

Lafar kývl na dva strážné, kteří rozkazy okamžitě splnili. Démon nejprve upadl na všechny čtyři, vzápětí se mu však začaly rány zacelovat a on vstal.

„Půjdeme,“ řekla Marsiana.

Loučení nebylo tak slavnostní jako přivítání. Vyprovodili je pouze Lafar a jeho matka. V bráně se Marsiana ještě zastavila a pohlédla mladému pánu zpříma do očí. „Věřím, že po svém otci neneseš pouze jméno. Vládni dobře.“

Pak obrátila koně a vyrazila do čela průvodu.

Pro tábořiště vybral Idon příjemné místo nedaleko řeky Braul. Voda v ní byla čirá a chutná. Mužům se podařilo nalovit nějaké ryby, jejich maso se nyní opékalo nad ohněm a provonělo celé ležení.

Marsiana se před podvečerním chladem halila do dlouhého teplého pláště, oheň však hřál a zabarvil jí tváře do růžova. Uždibovala z výživné obilné placky a bloumala ve vzpomínkách, zatímco se muži točili kolem večeře a tiše rozmlouvali.

Démon se držel stranou. Seděl tam jen tak v košili, neboť necítil zimu, a vyhýbal se žáru plamenů. Snad stále instinktivně miloval tmu. Jeho plachost i necitlivost vůči počasí ho vzdalovaly od lidí, které navíc mátly i naháněly jim strach. Mohl samozřejmě ustoupit ze světla a úplně jim zmizet z očí, těžko by se však tak lehce vytratil z jejich myslí. Na žádost Marsiany se navíc snažil být během cest stále viditelný.

Pomalu se snášela noc. Marsiana zrovna dojídala prostě upravenou rybu, když zpozorněla. Průsmykem, na jehož okraji se rozložili, se nesl zvuk kopyt mnoha koní. Idon s muži již dojedli, a tak okamžitě sáhli po zbraních. Strmé skály však odrážely silnou ozvěnu, takže nebyli schopni určit, odkud se jezdci blíží. Zmateně očekávali úder ze všech stran.

Nakonec byli útočníci všude a ve výrazné přesile. Nezaútočili však, nýbrž obklíčili tábor a zamířili na jeho obyvatele šípy. Jeden z jezdců sklonil luk a popošel blíž k ohni.

„Kdo jste?!“ vyštěkl.

Marsiana si uměla zachovat i v nebezpečí klid. Utřela si ruce a neohroženě zamířila k narušiteli. Cestou zavrtěla hlavou na rozčileného Idona, který vytasil meč, aby nic zatím nedělal. Byla si vědoma, že svým odvážným chováním porušuje všechny zvyklosti a ještě se vydává útočníkům v šanc.

„A kdo jste vy? Lupiči? Zbojníci?“ zeptala se cizince ostře.

„Nedovolím vám projít, vy přisluhovači Beahovi!“ odpověděl muž rozezleně.

„Beah padl,“ podotkla mírně.

Jezdec se zle zasmál. „On možná ano! Ale jeho stoupenců je pořád plná země!“

„Možná,“ připustila Marsiana. „Ale my mezi ně rozhodně nepatříme. Tvé jméno?“

Poslední otázku položila přísně.

„Ne?“ ohradil se útočník a ukázal k démonovi. „A co on? Jaké síly mu dovolí sedět takhle? Je to Beahův démon!“

„Je,“ souhlasila Marsiana. „Dokonce ten nejslavnější. Nyní je to ale můj služebník.“

Muž znejistěl.

Idon zastrčil meč a vykročil k nim. „Cožpak nevíš, že Šakeh byl svěřen do služby naší správkyně Marsiany z Tilgravu?“ napomenul jezdce rozhořčeně. „Skloň zbraň a poklekni! I vy ostatní!“

Jezdec zastrčil šíp zpět do toulce a přehodil si luk přes rameno. Poté seskočil z koně a přistoupil ke správkyni. „Opravdu?“ Jeho hlas už nebyl tak sebejistý. Ale padat rovnou na kolena neměl v úmyslu.

„Kdo tě ustanovil strážcem průsmyku?“ zeptala se věcně. „Brauly byly vždy svobodné a nezatížené poplatkem z průchodu.“

„Zběhli jsme před Beahem…“ vysvětlil muž a kývl na své druhy. Ti sklonili luky.

„Je to skutečně Šakeh?“ zeptal se zbojník nevěřícně.

„Jaký důkaz potřebuješ?“ zeptala se Marsiana vyzývavě. „Slovo správkyně marky nestačí?“

Podíval se jí do očí. „Omlouvám se, paní. Jsem Denon z Prasti. Beah dal spálit mou tvrz a srovnat se zemí. Podobně dopadli i moji společníci. Braulské vrchy nám poskytly útočiště.“

„Toto je důležitá obchodní cesta, která vede až do Salanavi, nemýlím-li se?“

Denon přikývl.

„Musíte tedy vědět, že Beaha nyní nahradil Yahwar a že zničil jeho sídlo.“

„Kdo rozumí mágům?“ namítl zběhlý šlechtic. „Určitě je ten nový jiný?“

„Chápu tvou nedůvěru. Ale doba odboje skončila. Jděte a zapojte se do obnovy svých domovů. Za vaši odvahu v době Beahovy zlovůle vás nyní propouštím bez trestu,“ prohlásila Marsiana tónem, jakoby seděla ve své rokovací síni. „Na jaře vás navštívím a promluvíme si o daních.“

Pak se otočila k muži zády a vrátila se k ohni. „Dobrou noc!“ dodala ještě, aniž odtrhla zrak od plamenů.

Denon nejistě přešlápl. Pak mávl na své druhy. Začali otáčet své koně a vzdalovat se.

Dlach je uvítal zimou a deštěm. Dorazili do tvrze až pozdě v noci. Z koní se šířila pára, jak spěchali. Služebnictvo jim ale hbitě přispěchalo na pomoc. Nabídli hostům přikrývky a medovinu. Tentokrát neodmítla ani Marsiana, i když se při předchozích návštěvách vždy snažila nedat najevo žádnou slabost. Zejména u šlechtice Mealka, kterého poctila návštěvou před Dlachem, si chtěla získat potřebný respekt. Když však viděla, jak má její vazal vládu nad svým panstvím pevně v rukou, pobyla jen krátký čas a brzy se vydala dál.

Pánem dlašské tvrze byl na první pohled šťastný mladý muž, měl milou manželku a dvě zdravé malé děti. Vyznačoval se vlídností a rozvahou. Na Dlach se přiženil, původním vládcem byl bratr jeho ženy, který odmítl Beahovu svrchovanost, a proto se zařadil mezi Šakehovy oběti. Zbyl po něm synovec, nyní asi patnáctiletý. To on toužil poznat otcovu zhoubu.

„Paní Marsiano, rád tě vidím,“ řekl chlapec vesele, když se ráno setkali během slavnostního přijetí. „Můj strýc mi ukázal tvůj dopis. Nemohl jsem té nabídce odolat. Jmenuji se Even.“

„Milý Evene, vím, co tě potkalo. Také jsem ztratila otce.“

V tu chvíli přivedli démona.

Chlapec z něj nemohl odtrhnout oči, zapomněl na úctu k výše postavené a zamířil k němu, aniž by se omluvil. Zdálo se, že už Evenův vyčítavý pohled působí démonovi značné obtíže.

„Prý už nejsi Šakeh,“ pronesl chlapec odvážně.

„Nejsem. Yahwar mě osvobodil od Beahovy vůle.“

„Ale za své dluhy zaplatíš!“ řekl Even nesmlouvavě. „Vzal jsi mi rodiče!“ dodal naléhavě.

Démon se opatrně rozhlédl kolem sebe. Všude viděl jen pohoršené obličeje. I Marsianiny rysy ztvrdly. Cítil její němou otázku. Ano, zabíjel i ženy, odpověděl v duchu. Nahlas však neřekl nic.

„Mám pro tebe dar, démone,“ oznámil mu chlapec a kývl ke stolu. Na tmavě modrém polštáři tam ležel jednoduchý dřevěný náhrdelník. Některé jeho části však poznamenaly tmavé skvrny.

Démonovi ihned došlo, jaký že dar to je, a natáhl ruku, aby mu chlapec náhrdelník podal.

„Je to památka na mou matku,“ vysvětlil Even. „Chci, abys ho nosil po celý dnešní den. Tak dlouho jsem tehdy plakal.“

„Jsi spravedlivý, Evene,“ řekla Marsiana.

Už když démon náhrdelník uchopil, usykl bolestí, jakoby se popálil. Přemohl se však a připjal si náhrdelník kolem krku. Pod tíhou utrpení se nahrbil, ale jinak nedal najevo žádnou bolest.

Chlapec ho pozorně zkoumal. „Nedovolím, aby ses ukryl před mým zrakem. Jestli obstojíš, odpustím ti, neboť jsi pouze plnil přání Beaha.“

Evenův strýc do jednání nezasahoval. Nyní však pozval všechny ke stolu. Na přání hostů začal vyprávět o historii Dlachu a o stavitelích tvrze. Jeho paměť sahala hluboko do minulosti a zásoba příběhů o dlašských předcích se zdála nevyčerpatelná. Nakonec zůstali s Marsianou sami, ostatní se postupně odebrali na lože.

Rozmlouvali spolu ještě dlouho do noci. Probírali další možnosti rozvoje Dlachu a znovuzískání jeho ztracené moci nad krajem. Býval dřív významným sídlem, a to přesto, že v něm nebyl umístěn magický Kruh. Sloužil jako poradní místo všech čtyř správců s nejvyšším vládcem, vyšla-li řada na východní marku. Dlach byl tedy nejen svou polohou považován za neutrální půdu. Řeč se brzy stočila i k Yahwarovi a Ruahanu.

„Prý ke stavbě použil Beahův Kruh,“ nadhodil dlašský vládce opatrně.

„Říká se to,“ přikývla.

„Myslel jsem, že to víš, paní.“

Marsiana zaváhala. Měla dojem, že je to jen zvědavost a ne zlý úmysl, který vede jejího společníka k podobným otázkám.

„A pečlivě vybral čtyři Strážce,“ podotkl šlechtic důležitě. „Takový Klíč dává svému nositeli zřejmě velkou moc,“ pokračoval Evenův strýc ve svých úvahách.

„Taky velkou zodpovědnost,“ podotkla Marsiana.

„Ovšem,“ souhlasil pán Dlachu. „A taky musí být takový Strážce dostatečně vynalézavý a ukrýt Klíč tak, aby ho nikdo nepovolaný nenašel. Jak asi taková kouzelná věc vypadá?“

„To se nikdo kromě Strážců nedozví,“ řekla Marsiana přísně. „A nikdo nebude vědět, kdo je Strážcem. Jedině tak se splní Yahwarův záměr.“

Pochopil, že je to vlastně důtka. Stáhl se.

„Jsem unavená. Půjdu si již lehnout,“ oznámila Marsiana nekompromisně a vstala. Odmítla doprovod, zapálila nejbližší louč a vydala se chodbami.

Když se konečně dostala do pokoje, který jí byl vyhrazen, zavolala démona.

„Vidím, že chlapec dodržel slovo. Jak se cítíš?“

„Už dobře. Jeho srdce nebylo tak nenasytné jako Lafarovo a Mealkovo.“

Marsiana se zamyslela. „Není to jen dětská nevinnost.“

„Není již dítě.“

Zadívala se pozorněji do démonovy tváře. „Ano, vyspěl dříve. Tvou vinou. Musel jsi mu zabít oba rodiče?“

„Ano. Taková byla Beahova vůle. Zemřeli ve spánku.“

Pochopila to jako náznak jeho snahy o milosrdenství. „Ale proč?“

„Jako výstraha. Nový pán Dlachu pochopil a podvolil se.“

„Taková lhostejnost k chlapcově osudu!“ odsekla Marsiana pobouřeně.

„Není přece úplně opuštěný, má ještě strýce a jeho rodinu,“ namítl démon na svou obranu. „A jednou mu bude patřit i Dlach. Stane se tvým vazalem a bude ti odvádět poplatky.“

Překvapil ji svým náhledem na tyto záležitosti. Jestliže rozumí správě země, kým byl, než ho Beah ovládl?

„Jaké to je přebývat ve stínu?“ zeptala se náhle.

„Sám jsem pouhý stín,“ řekl démon temně.

Měla dojem, že tím nemyslel jenom svou nehmotnost. „Statečnost a hrdost jsou spíše lidské vlastnosti,“ nadhodila. „A obě tyto ctnosti jsi dnes projevil.“

„Zloba také. A přece ji považujete za výsadu démonů.“

Jeho odpověď ji zmátla. „Tak mi pověz více o Beahovi a jeho světě.“

„Nenuť mě k tomu, paní.“

Znovu zaváhala. „Ne?“

„Nestojí to za to. Mohl by skrz má slova vstoupit do tvých snů. Myslím, že již dostatečně zasáhl tvůj život.“

„Jednou mi to povíš,“ trvala na svém Marsiana. „A teď odejdi,“ dodala příkře.

Pokoj byl celkem čistý a teplý. Když družinu konečně ubytovali, padla na kraj tma. Byl to jediný zájezdní hostinec široko daleko, avšak vyhlášený nejen úrovní obsluhy, ale i chutnými pokrmy. Nacházel se na výhodném místě poblíž obchodní stezky k Braulskému průsmyku.

Už se dost ochladilo, a proto dala Marsiana přednost střeše nad hlavou. Cestování se tím sice prodražilo, ale zdar svého poslání považovala za důležitější – obyvatelé by měli znát svou správkyni a ona by zase měla znát skutečné poměry po Beahově pádu. Jakoby se zemí přehnala válečná vřava, o jejíž účincích se dozvídala ze starých knih. Výsledek jí připadal podobný.

Odložila cestovní brašnu, pak se posadila na postel. Svou služku Sirenku poslala rovnou spát, dnes se odstrojí sama, ať si děvče po dlouhé cestě trochu odpočine. Sundala si kabátec, pak bezmyšlenkovitě přistoupila k oknu a odhrnula záclonu. Za denního světla by jí asi poloha pokoje poskytla nádherný výhled do krajiny, nyní však viděla jen temný obrys protějšího kopce, narušený siluetou věže malého hrádku. Náhle stromy v podhradí proťaly slabé záblesky. Jedna koruna se odlomila a snesla k zemi.

Marsiana ztlumila světlo stolní svítilny, aby lépe viděla. Záblesky vycházející z věže se opakovaly. Měly nepřirozenou zelenomodrou barvu. Oslovila démona. Vystoupil ze tmy vzápětí. Stačil mu letmý pohled z okna, aby rozeznal původ těch paprsků. Oči se mu divně zaleskly. Snad i trochu zbledl.

„Myslela jsem si to,“ předběhla jeho výrok Marsiana a poslala démona pryč.

Ráno při snídani se dala do řeči s hostinským. Nešetřil zásobami a zahrnul ji všemi specialitami své tabule. Seděla však u stolu sama, její doprovod se již připravoval na další cestu. Do jídelny se vkrádalo sluneční světlo.

„Copak je to tam nahoře?“ kývla bradou ke kopci.

„Žaliště. Starý svobodný hrad. Tedy spíše ruina. Bezvýznamné místo,“ odpověděl hostinský spěšně.

„Ale nebylo vždy tak bezvýznamné, když tam umístili magický Kruh,“ řekla Marsiana neodbytně.

„A… ano…“ znejistěl muž. „Ty jsi to včera viděla, že, paní?“

„Kdo tam teď sídlí?“

Hostinský sklízel prázdné nádoby. „Rytíř z Jonetu,“ řekl mezi cinkáním.

Marsiana pozdvihla v údivu obočí. „Opravdu?“

„Žaliště bylo dlouho prázdné… Nynější pán je trochu podivín, ale neškodný, opravdu.“

„Podívám se tam,“ rozhodla Marsiana a požádala o účet.

Majitel hostince ji nepřemlouval, neboť pochopil, že by to bylo marné. Poznal to z tónu, jakým své rozhodnutí oznámila. Přijal peníze a stručně vysvětlil, jak se napojit na stezku k Žališti.

Když Marsiana nasedla na koně, přelétla spokojeně očima svou družinu. Deset silných a statečných mužů jí nemohlo nikde udělat ostudu. Jejich výběr svěřila Celnarovi, který zkoumal především jejich odvahu, vytrvalost a oddanost. Věřila, že ji doprovázejí ti nejlepší a že s nimi může směle do každé situace. Nyní jí však měli dodat na důstojnosti. Rytíř z Jonetu ji poznal jako plachou uprchlici, která hledá nové útočiště u Klodara. Nastal čas seznámit ho také s jinou stránkou Marsianiny osobnosti.

Jakmile však zahlédla démona, kterak upevňuje sedlo, něco si uvědomila.

„Démone, ty zůstaň zde!“

Ohlédl se, ve tváři se mu zračilo překvapení.

Popojela k němu. „Vrátím se brzy.“

„Yahwar poručil, že tě nesmím nikdy opustit, má paní,“ namítl.

„Vím, jaká je tvá povinnost,“ odsekla Marsiana rozmrzele. „Může to však být pro tebe nebezpečné.“

Pochopil, kam tím míří, a zaváhal. Pak se mu ale ve tváři objevilo odhodlání. „To riziko přijímám,“ prohlásil.

„Dobře,“ přikývla. „Tedy i já musím.“

Vyrazili zvolna do svahu. Kamenitá cesta k Žališti byla strmá a nevhodná pro kopyta koní. Nakonec museli sesednout a vést zvířata za uzdy. Muži dokonce sami nesli některá zavazadla. Sirenka, nezvyklá na tak namáhavý výstup, se držela vzadu. Jen démon necítil únavu a příkré stoupání mu nečinilo žádné obtíže. Šel stranou a mlčky.

I tak měli co dělat, aby se všichni vyškrábali k první bráně. Byla polorozbořená a opuštěná. Odtud však nezbývalo než jít pěšky a koně nechat zde.

„Nemá smysl, abyste se všichni plahočili až nahoru. Počkáte tady na mě,“ rozhodla Marsiana. Zubožený vzhled jejího doprovodu ji zklamal, protože zhatil její záměr důstojného příchodu.

„Vyloučeno,“ zavrtěl zpocenou hlavou Idon. „Nemůžeš se tam, paní, vydat sama.“

„Ale ani s ozbrojeným průvodem, rytíři. Tento hrad není podřízen vazalské povinnosti. Mohli by to považovat za vměšování,“ oponovala Marsiana, aby dodala svému rozhodnutí rozumný důvod. „A rytíř z Jonetu je navíc můj přítel,“ podotkla. „Byl členem Klodarovy Družiny jako já.“

Idon zaváhal. „Přesto, paní, to nemohu dopustit. Mám strach o tvou bezpečnost. Dovol, abych tě doprovodil.“

„Děkuji,“ řekla Marsiana chladně. „Ale půjde se mnou on,“ dodala a ukázala na démona.

Všechny zraky se upřely na zjev muže, kterého se pokoušeli celou dobu ignorovat, přestože se mezi nimi pohyboval na příkaz Marsiany bez pout.

„Je neozbrojen, paní,“ namítl Idon starostlivě. „Kdyby…“

Křivě se usmála. „On sám je zbraň. A mnohem nebezpečnější než meče a šípy. Půjdeme?“ kývla na démona.

Hned mu došlo, že ho chce Marsiana vystavit opravdu těžké zkoušce. Ale odmítnout nemohl.Cestou spolu nepromluvili. Mlčky prošli další zubatou bránou. Tentokrát vedla kolem obvodové zdi až přímo na nádvoří. Marsiana měla celou dobu nepříjemný pocit v týle. V jednu chvíli zvedla nečekaně hlavu a v arkýři nad sebou zahlédla něčí obličej. Ten studený pohled ji nakrátko ochromil. Obličej okamžitě zmizel.

Stále jim však nikdo nepřišel naproti, přestože se nádvoří rozeznělo jejich kroky. Teprve když zamířili k obytné části, po rozbitých schodech k nim seběhl drobný mužík.

„Jonete!“ zvolala Marsiana radostně. „Konečně.“

„Ach, kdo je to?“ odpověděl rytíř zaskočeně. „Snad ne mladá Marsiana? Ale co tu, děvče, děláš?“

Teprve nyní si všiml znaků marky na jejím plášti a zarazil se.

„Jsem nyní správkyní marky,“ potvrdila mu jeho domněnku. „Ty jsi to nevěděl?“

„A-tak…“ přitakal muž hbitě. „Buďte vítáni!“ dodal.

„Můžeme jít dál? Nepohrdla bych trochou vody. Je to sem vysoko.“

„Ovšem, ovšem…“ kývl Jonet roztržitě.

Vrásky na jeho tváři se trochu vyhladily, když je vedl temnou chodbou do svých komnat. Zřejmě zvládl tu novou zprávu konečně přebrat. Oblečen byl nedbale, stejný ráz nesly i místnosti – prach a nepořádek.

Síň, kam je uvedl, osvětlovalo jedno veliké nechráněné okno. Uprostřed stál hrubě opracovaný stůl a několik židlí s vyřezávanými opěradly. Jonet poručil jakési stařeně, která seděla na lavici v rohu síně, aby přinesla ze sklepa džbán vína. Vyzval hosty, aby se posadili. U stolu seděl netečně starší muž. Ramena mu halil obnošený kožich, zpod kterého vykukovaly děravé tmavě modré rukávy s motivem ptačích křídel. Hrbil se nad svým pohárem a nově příchozí nebral na vědomí.

Potulný mág bez vlastního sídla, který příštipkařením marní zbytky svého talentu, pomyslela si Marsiana, a přisedla si. Muž na ni upřel studené oči. Byla si jistá, že jsou to tytéž, které ji pozorovaly z arkýře. Přesto pokynula démonovi, aby si také sedl ke stolu.

Jonet znejistěl. Ač měl rovnoprávné postavení, bolestně si uvědomoval důsledky nezdvořilosti, jaké byl nyní svědkem.

„Myslela jsem, žes odešel s Klodarem do severní marky,“ protrhla napjaté ticho Marsiana. Vzpomněla si, jak Jonet vyprávěl o Beahově útoku, který jako jediný přežil. Celá Jonetova rodina i služebnictvo zaplatili za jeho vzdor životem, dům byl srovnán se zemí.

„Ne, ne,“ zavrtěl rytíř hlavou a stvrdil tak to, co bylo již tak očividné.

„Pročpak ale žiješ tady? Mám dojem, že hrad je na spadnutí.“

„Nejsem náročný,“ vyhrkl hostitel prostořece. „Toto je Hubris, můj společník.“

„Čaroděj?“ zeptala se přímo. Muž v kožichu ji znovu probodl očima.

Rytíř z Jonetu se navozené situace polekal. Vůbec působil dojmem vyjukaného králíka. Hovor přerušila stařena, která s hekáním postavila na stůl velký kovový džbán. Zástěrou vytřela otlučené hliněné poháry a odkolébala se pryč.

„Nepamatuji se, že bych ho někdy viděla,“ popíchla starého rytíře Marsiana.

„Nepomáhal Družině,“ odpověděl Jonet zbrkle.

Mágovi zle zasvítily oči. „Ne, paní,“ promluvil chraplavě, „a jestli se ptáš, zda jsem sloužil Beahovi, tak ne víc, než tenhleten tvůj průvodce.“

Bylo jasné, že má na mysli démona. Nehnula brvou. „Neptala jsem se.“

„Mohl bych ho využít lépe,“ pokračoval Hubris týmž drzým tónem. „On zná způsob a já mám tu moc.“

V těch slovech visela reálná hrozba, ale Marsiana se jen kysele usmála. „No ovšem. Zatím s ní však jenom plýtváš na ničení stromů.“

To bylo troufalé. Jistěže si musela být sebou dost jistá, když si dovolila tohle. Démon, který dosud seděl klidný vedle Marsiany, se zachvěl. Opravdu se tilgravská paní rozhodla prověřit jeho odhodlání tak riskantním způsobem? Nebo by taková zkouška stejně jednou přišla, protože je nevyhnutelná?

„Cítím jeho strach,“ poznamenal mág výsměšně. „On ví, že ho můžu zavolat.“

„Jenže to ty neuděláš,“ řekla Marsiana výhružně. Bylo jí jasné, že spojením s démonem by se stal Hubris velmi silným a nebezpečným i Yahwarovi. A totéž muselo napadnout i každého u stolu... Démon se díval zaraženě před sebe.

„Leda by sám chtěl,“ doplnil ji mág s jízlivým úsměvem.

Démon pocítil silnou výzvu, které nedokázal odolat. Ano, na maličkou chvíli připustil tu možnost, že by mágovo spojenectví přijal. Proč se nezbavit krutého trestu a dalšího utrpení, které ho tu beztak od lidí ještě čeká? Strnul a zahleděl se čaroději pevně do očí.

Dívala se střídavě na oba. Byli jako dvě sochy. Po chvíli zaznamenala, že se pouto mezi nimi přetrhlo. Démon zjevně mágův útok ustál.

„Ach…“ pronesl Hubris zklamaně. „Jsem prostě příliš líný,“ dodal a vstal od stolu. „Rád jsem tě poznal, paní,“ A odkráčel pomalu pryč.

Jonetovi se viditelně ulevilo. Nalil všem vrchovaté poháry a pozdvihl ten svůj k přípitku. „Na shledání!“

Marsiana, zamyšlená, objala číši prsty, ale nezdvihla ji. Démon nic.

„Pijte,“ nabádal je rytíř. „Víno je výborné. Bývalý majitel tu zanechal pár sudů toho nejlepšího trenenského.“

Zatímco Marsiana jen lehce svlažila rty, Jonet postavil zpátky na stůl prázdný pohár a hned si zase dolil.

„Nevěděla jsem, že nějaký mág přežil Beahovu vládu,“ podotkla Marsiana zamyšleně. „Mělo se za to, že všechny poslal do záhuby.“

„No...“ ukousl rytíř váhavě.

„Pak je to vážně neomluvitelné, že tak mrhá uměním mágů. Měl by mít učedníka, vždyť je jeho povinností – “

„Měl ho,“ skočil jí do řeči Jonet. „Ale jaksi se moc nevyvedl...“

Marsiana v náhlém osvícení upřela na muže udivený pohled. „Chceš říct, že...“

Starý muž si uvědomil, jak moc se jeho přítelkyně z Družiny změnila. Bystrý úsudek měla vždycky, teď ještě přidala životní zkušenost. „Ano,“ řekl pevně a snad i s úlevou. „Jeho žákem byl Beah.“

„Tak teď chápu. Poskytl ti útočiště, ty jemu ochranu před lidmi...“

Jonet jenom pokýval hlavou a pak se zhluboka napil. „Poslyš, paní, co měl Hubris tady vůči tomu mladíkovi?“ zeptal se povzbuzen nápojem.

Démon sebou překvapeně trhl. Jako o člověkovi se o něm dosud nikdo nevyjadřoval.

„Nemám ponětí,“ řekla Marsiana bez sebemenšího zaváhání. „Zřejmě už vidí magii všude. Měl by ta noční cvičení trochu omezit.“

Rytíř z Jonetu se srdečně rozesmál. „Řeknu mu to!“

Kolem očí se mu naskládaly vrásky do varhánků. Najednou to byl zase ten starý Jonet, milý a rozverný. Začal vzpomínat na zlaté časy, kdy odolávali Beahovi. I ona tehdy po příchodu na Brdský dvůr pookřála. A když objevili Yahwara a získali ho pro své záměry, začala zase věřit v budoucnost...

S těžkostí v srdci si teď uvědomovala, že možná nepůjde na všechno zapomenout. Nejen démonova přítomnost jí prožité palčivé chvíle připomínala. Některé věci prostě nejdou odestát. Na démonově případě je to jasně vidět – kamkoliv vstoupí, jeho minulost ho pronásleduje. A ona se cítila podobně – jako ta, která už navždy podlehla Beahovým ranám.

Provázel je šum a šuškání. I ona zaslechla to slovo – Bezejmenný – jak začali lidé démona přezdívat. Vnímala také strach, který toto nové jméno kolem sebe šířilo. Strach z neznámého. A taky z toho, co nelze porazit. Démon již podstoupil rozmary více než poloviny těch, kteří si nárokovali pomstu za své blízké. Nikdy neodmítl trest, který si vymysleli, a nikdy se nepokořil.

Nyní se nacházeli na gymorském dvoře, který byl znám svou štědrostí a častými šermířskými zápasy. Vládli zde společně dva bratři, oba milovali hodokvas a lov. Ten starší dnes navíc slavil narozeniny.

„Paní z Tilgravu!“ vítal Marsianu hlučně a s přemrštěnou radostí. „Jaké skvělé setkání! Pamatuješ se? Fahra nás kdysi seznámila.“

Vybavila se jí jen letmá vzpomínka. Uvědomila si však, že jistou dobu měl zájem i o její ruku.

„A děkuji za dar,“ dodal důležitě.

Pochopila, že naráží na démonovu přítomnost.

„Vím už, jak s ním zacházet,“ předešel ji. „Pověst o tvém poslání se roznesla po celém kraji.“

Marsiana se zdála unavena. Původně měla mít její cesta jiné poslání, ale záležitosti s démonem ho úplně zastínily. Už neměla sílu s tím bojovat. „Toto je poslední zastávka. Pak se vracím na svůj hrad. Mám také jiné povinnosti.“

„Jistě, jistě. Komnaty jsou již připraveny. Prosím jen o malý přípitek!“

„Proč ne,“ kývla.

Poté se rozevřely dveře do síně Slavností, prostorné a bohatě vyzdobené. Vládce Gymoru představil Marsianě také svého mladšího bratra a nabídl jejím průvodcům pohoštění. Poslal sluhy, aby se postarali o koně a zavazadla a aby přivedli démona. I pro něj bylo připraveno místo u stolu.

„Prosím!“ ukázal starší z bratrů na číši. Ostatní se chopili svých a pozvedli je do výše.

„Nepřijímám potravu a tekutiny jako lidé,“ namítl démon v rozpacích.

„Je slušností alespoň napodobit přípitek,“ pokáral ho Idon.

Číše vykládaná drahokamy stála na stole, zářila barvami a jenom její dno bylo temné. Démon si nejprve vyhledal očima Marsianin souhlas. Pak vzal číši do ruky a okamžitě ji zase upustil. S tváří zkřivenou bolestí padl na kolena, zraněnou ruku si držel v dlani. Hosté nadšeně vydechli. Pánova zlomyslnost se vydařila.

Marsianu dohřál ten jejich zlý smích. „Odejdi!“ křikla na démona rozladěně.

Mladší bratr se zatvářil rozmrzele.

„O vaší odplatě si promluvíme později,“ utěšila ho. „Určitě budete spokojeni.“

Odpoledne přinesl mladší z bratrů, Veradon, plášť pečlivě zabalený ve zlatem vyšívaném plátně. Celý ho ve vzduchu rozložil tak, aby bylo vidět, že se na zadním díle pláště skví obrovská skvrna od zaschlé krve. Démon, kterého uvrhli do zamřížovaného výklenku, zpozorněl.

„V tomto plášti zemřel můj otec, slavný gymorský vévoda a vítěz všech turnajů. Můžeš ho nyní nosit, démone,“ prohlásil Veradon obřadně. Byli v síni jen tři, kromě něj a Bezejmenného ještě Marsiana jako nezbytný dozor nad vykonáváním trestu. Svého bratra mladý šlechtic nepřizval, zřejmě chtěl všechno potěšení jen pro sebe.

Marsiana měla dojem, že démon zbledl.

„Jak jsi ho mohl porazit?!“ vyštěkl na něj Veradon útočně.

Démon sebou trhl. Znovu si před očima přehrál ten souboj. Zasadil gymorskému pánu celkem tři rány, než padl mrtev k zemi. „Byl to dlouhý a těžký boj,“ přiznal.

„Jako vítězi ti tedy náleží tento plášť, který se dědí v našem rodě už po staletí,“ prohlásil šlechtic, odemkl mříž a podal plášť Bezejmennému. Ten upřel tázavé oči na svou paní.

„Oblékni ho,“ potvrdila Veradonovo přání Marsiana.

Démon zakolísal, už když se plášť ocitl v jeho ruce. Jakmile si jej však přehodil přes ramena, neunesl svou bolest a zhroutil se na zem.

Veradon ho chvíli pozoroval, pak zamkl mříže a zavolal strážného. „Hleď, ať v této místnosti nevyhasne světlo.“

„Co bude teď?“ zeptala se Marsiana odtažitě.

„Teď pozvu na hrad všechny, aby viděli, jak jsem zkrotil Bezejmenného.“

Otočila se raději ke smutnému výjevu zády. I když démon ani nesténal, ani se nesvíjel v bolestech, získala již ze zkušeností představu, jak trpí. „Jak dlouho?“

„Mnoho dní,“ mínil Veradon. „Určitě.“

Nechtěla být ke svému hostiteli nezdvořilá a vymluvila se raději na nevolnost, aby mohla odejít někam do ústraní. Snad únava, snad dlouhé putování a snad i něco jiného zapříčinily její nepříjemný pocit z tohoto pobytu. Chvíli se procházela po chodbách a pak zamířila do své komnaty.

Před dveřmi ji však čekalo překvapení – číhal tam Veradonův bratr. Už na dálku cítila jeho nedobré úmysly. Nejprve se ostražitě rozhlédl, zda nejsou poblíž nějací nechtění svědci, a pak se k Marsianě důvěrně přitočil.

„Ty se prý dobře znáš s Yahwarem…“ nadhodil šeptem.

„Ano. Jako správkyně marky,“ řekla nevzrušeně.

Muž ji dychtivě uchopil za paži. „Je tady. Blízko. A Ruahan prý již stojí!“

„Ano?“ zeptala se naoko nechápavě.

Šlechticovy oči se zaleskly. „Myslíš, že někomu veze Klíč?“

Jeho šepot zněl Marsianiným uším jako hadí syčení. „Nemám nejmenší tušení,“ odsekla.

„Třeba… Třeba pomýšlí na Gymor…“

Jeho náznaky ji ještě víc popudily. „Pochybuji,“ řekla tvrdě a prudce trhla dveřmi. Včas je za sebou zavřela. Měla chuť utéct před vším a před všemi.

Vydržela pozorovat slávu kolem zkroceného démona dvacet dnů. Seznámila se během té doby se všemi dvořany i místními zvyky. Když však procesí směřující na Gymor trochu polevila, zvědavci se nabažili a hlupáci vytvořili další nesmyslné pověry, pomyslela na návrat domů.

Na démona byl hrůzný pohled. Plášť ho tížil natolik, že nebyl schopen se ani pohnout. Chvěl se jako v zimnici, na rukou mu vyvstaly žíly jako provazy. Když přistoupila k mříži, zachytila jenom jeho pohled. Na okamžik měla dojem, že v něm zahlédla prosbu.

„Není to již dostatečný trest, Veradone?“ zeptala se šlechtice, když se večer potkali v síni. Doufala, že se jí podaří zavést řeč na možný odchod.

Zavrtěl hlavou. „Nikoliv. To nejlepší teprve přijde,“ Vytáhl z kapsy klíč od mříže a hodil ho dovnitř cely. „Když se dokáže osvobodit, může odjet. Tohle je jediný klíč, tak jsem zvědavý, jak si s tím poradí.“

Zadívala se na démona. Byl příliš slabý, přesto se pokusil natáhnout ruku. Ke klíči však nedosáhl. Pochopila, že je to nad jeho síly. Musel by nejprve setřást plášť.

„To je příliš, nemyslíš, pane?“

Veradon se rozzlobil. „Příliš? Zabil vzácného a urozeného muže! Mého otce! Nezaslouží si žádnou milost!“

„Démone, sejmi ten plášť!“ přikázala vězni. Rozzlobilo ji, jak Veradon pokazil její naděje na návrat na Tilgrav.

„Nemohu…“ zasípal.

„Pak ale zůstaneš zde!“ odsekla Marsiana. A já taky, dodala v duchu rozmrzele. Viděla však, že je to marné. „I jiní mají své nároky, Veradone,“ připomněla.

Mladík pokrčil rameny. „Mohou přijet sem a pokochat se.“

Zmocnila se jí nechuť. „Vytáhni ten klíč, nebo zavolej kováře, pane,“ poručila.

„Upíráš mi právo na pomstu?“ zeptal se Veradon jedovatě.

„Ne, vždyť byla dostatečná.“

„Kdo jsi, že o tom rozhoduješ?“

Marsiana se cítila dotčena. „Budu dělat, že jsem to neslyšela.“

„Ty se ho zastáváš!“ pokračoval mladík vztekle. „Vraha mnoha lidí! Beahova přisluhovače!“

„To určitě ne,“ odsekla. „Jenom říkám, že nic se nemá přehánět.“

Veradon se ušklíbl. „Ten úkol ti neměl Yahwar svěřovat. Jsi na to moc měkká. Je dobře, že jsem se toho ujal já.“

Marsiana přistoupila těsně k němu. „To si nemyslím,“ řekla pevně. „Ale můžeš se ho zeptat. Je totiž dole, v údolí.“

Veradon se ulekl. „Je to pravda?“

„Ovšem. Tak mě napadlo, že ho navštívíme společně,“ rozhodla s uspokojením v hlase.

Zastihli ho právě při prohlídce sýpek. Už nějakou dobu objížděl vrchní čaroděj zemi a tam, kde to bylo potřeba, přidával zrnu za pomocí magie lepší úrodnost. Mlčky si vyposlechl Veradonovu stížnost.

„Mistře Yahware, můj nárok je právoplatný!“ hájil se šlechtic rozčileně.

„Neřekl jsem, že není,“ odpověděl mág s převahou. Stále se oblékal jednoduše a jedinou zbraní mu byla jeho berla. „Paní Marsiano, jak si jinak vede náš démon?“

„Přijímá mé rozkazy i svůj trest. Zřejmě opravdu stojí o vykoupení.“

Yahwar se sklonil a nabral plnou hrst zlatých zrn. Přičichl k nim a několik ochutnal. „Zdá se, že se opět daří tvému panství, pane z Gymoru.“

Veradon škubl ramenem. „O to se stará můj bratr.“

Vládce země ho zpražil pohledem. „Pak ale ty nemůžeš brát osud kohokoliv do svých rukou! Ani démonův! Starosti nechat na druhé a sám si uzurpovat právo rozhodovat? Vyloučeno!“

Mágův hlas zněl velmi rozzlobeně. Spor mezi Marsianou a Veradonem byl rázem vyřešen. „Odejdi!“ poručil Yahwar mladému gymorskému pánu. „Chci si teď promluvit s vládkyní marky o samotě!“

Veradon vzteky zesinal, ale uposlechl. Třískl dveřmi sýpky a byl pryč.

„Omlouvám se,“ řekla Marsiana. „Bylo hloupé obtěžovat tě kvůli tomu démonovi.“

Yahwar se zadíval do tváře tilgravské paní. Byla mírná a upřímná. Zapátral v jejích myšlenkách. Byly průzračné. Neskrývala v nich své znechucení nad pomstychtivostí svých poddaných.

„Nemohu však vyhovět ani tobě, paní Marsiano. Chceš-li tomu démonovi pomoci, musíš to udělat sama. Tobě jsem ten úkol svěřil. Pocházíš z jednoho z nejstarších a nejmocnějších rodů. Již jsi prokázala několikrát, že máš v sobě moudrost svých předků.“

Žena otevřela ústa k protestu, ale náhle pochopila. „Ruahan je již dokončen?“ začala z jiného soudku.

„Ano, je.“

„A Klíče?“

„Rozdány. Snad byla moje volba dobrá.“

Marsiana se nenechala odradit mágovou strohostí. „Jedním Strážcem je jistě Klodar.“

Čaroděj se pousmál. „To bych to svým i jeho nepřátelům značně ulehčil, ne?“

„Yahware, ty přece nemáš žádné nepřátele,“ podotkla Marsiana důrazně.

„Prozatím,“ souhlasil mág. „Pojď, paní, vyprovodím tě. Tady není mých sil zapotřebí.“

Šli k jejímu koni mlčky.

Vyšvihla se do sedla a pomyslela na své poslání. „Nyní ale vyvstává otázka po smyslu tvé shovívavosti k tomu démonovi.“

Yahwar přikývl. „Zkoumal jsem Beahova kouzla. Dal si na Bezejmenném záležet, ale bude-li proč, pokusím se o zvratný obřad.“

„Jeho ebelská část v něm zvítězila už dávno. Co ještě chceš?“

„Dokážeš-li v něm, paní Marsiano, vzbudit projevy lidství, jako touhu po vědění, tvůrčí snahy a schopnost lásky, udělám to, i když je to velmi náročné a nebezpečné.“

Zvážněla. „Já?“

„Myslím, že nikoho jiného nemá. A ty, paní, navíc věříš v jeho nápravu.“

Neodpověděla. Samotnou ji to zaskočilo, neboť měl pravdu. Namísto toho, aby ho nenáviděla a přála si jeho záhubu, pomáhá mu dosáhnout opaku.

„Navštívím tě v Tilgravu,“ dodal Yahwar a popohnal jejího koně, který se dal ihned do klusu. „Napiš mi, až bude čas,“ zavolal za ní ještě.

Když se Marsiana ohlédla, byl kouzelník pryč. Jenom jeho zátylek se zaleskl na druhém konci pláně, a pak úplně zmizel.

Jela podzimní krajinou zamyšlena. Dřív milovala podobné projížďky, kdy se společně s manželem těšili z krásy kolem Řelivi… Ze smutných vzpomínek jí vytrhly gymorské věže, které náhle vyrostly na obzoru. Brána hradu byla na dohled.

Když se konečně propletla všemi nádvořími, plnými shonu kolem odjíždějících hostů a zmateně pobíhajícím služebnictvem, znovu se vydala za démonem. Využila chvíle, kdy v síni až na strážného úplně osaměli, a přiklekla k mříži.

„Já již považuji tvůj dluh vůči Gymoru za odčiněný,“ řekla co nejtišeji, aby je strážný nemohl slyšet. „Nemohu však porušit příkaz pána tohoto domu. Je to na tobě.“

Démon lehce přikývl na znamení, že rozuměl. Promluvit už nedokázal.

„Vím, je tu ještě zástup těch, kteří si chtějí s tebou vyrovnat účty. Ale pomyslel jsi už někdy na odměnu?“

Démon jenom přivřel oči. Marsiana poznala, že ho zasáhla na správném místě.

„Promlouvám k tobě naposledy,“ řekla příkře. „Nehodlám tady marnit svůj čas. Nastává zima. Mělo by ti záležet na mém bezpečném návratu na Tilgrav. Čím déle zde budu čekat, tím těžší to bude. Zapomněls, že nemáš zapříčinit ničí smrt?“

Démon zaťal pěsti, ale osvobodit se nedokázal.

Věděla, že je zle. Ocitla se ve velmi nevýhodném postavení. Bylo jí jasné, že Veradonova krvelačnost se nedá ničím vykoupit. Přestoupit příkaz pána domu si také nedovolila. Proto strávila celý večer zkoumáním situace. Strážný se z výklenku nehnul ani na okamžik, střídání bylo vždy plynulé a bez chybičky. Bylo vidět, že Veradon pro tento úkol vybral své nejlepší muže.

Když jí večer pročesávala Sirenka vlasy, přemýšlela na Yahwarovými slovy. Co říká moudrost předků? Že ta nejchytřejší řešení jsou vlastně hrozně jednoduchá... Najednou věděla, co potřebuje.

„Sirenko, jakpak je to s tebou a tím světlovlasým strážným? Včera jsem vás viděla.“

Dívka zrudla až po kořínky vlasů.

„Mám dojem, že se ti líbí.“

„Ano, má paní,“ špitla komorná nesměle.

„Hodně?“ vyzvídala dál Marsiana.

Ruka s hřebenem klesla. Sirenka přiklekla k paní. „Prosím, že ještě neodjedeme?“

Marsiana ji pohladila po vlasech. „Právě že ano, dítě. Nechci zde přezimovat.“

„Kdy?“ zeptala se dívka dychtivě.

„Možná brzy. Využila bys této noci, kdyby byla poslední?“

Byla to přímá otázka. Sirenka sklopila oči. „To nejde. Má službu u Bezejmenného.“

Marsiana se usmála. Znovu ocenila mágovu prozíravost.

„To nevadí. Idon ho na tuto noc zastoupí.“

„Opravdu?“ uniklo dívce radostně.

Marsiana přikývla. „Jistě. Pošli ho sem, domluvím to. A ty se běž upravit.“

Mladý rytíř se dostavil během chvilky. Viděl kruhy pod očima své paní i její ustaraný výraz.

„Idone, potřebuji od tebe službu, která se ti bude možná příčit,“ oznámila suše.

„Udělám vše, oč mě požádáš, paní. Nevěřím, že bys měla zlý úmysl,“ odpověděl mladík s upřímností v hlase.

Chvíli mlčela. Snad se nemýlila, když za tím jeho náznakem odkryla víc než jen oddanost.

„Děkuji ti, Idone. Víš, kde se zde na hradě vyrábějí pochodně?“

„Ano, má paní.“

Kývla k sesli, aby přijal místo. „Výborně. A nyní poslouchej.“

Stalo se to až další den večer, když dohořívaly pochodně. Marsiana právě hrála s jedním z místních dvořanů v kameny. Veradon ani jeho bratr si jí už delší dobu nevšímali, na jejich vkus byla příliš samotářská a ctnostná. Úcta k ní jako ke správkyni marky z nich pomalu vyprchávala. Démonovo utrpení jim už také neposkytovalo dostatek rozptýlení a věhlasu. Celou hru nedoočkatvě zahlížela k výklenku s Bezejmenným.

První pochodeň pomalu zhasínala. Strážný se marně pokoušel novou zapálit. Nehořela a nehořela. Mezitím zhasla také ta druhá, která osvětlovala mříž, a nakonec i ta, co měl původně v ruce. Ve výklenku zavládla naprostá tma. Plášť v tu chvíli klesl na podlahu a démon neviditelně prostoupil mřížemi. Marsiana vzala svícen ze stolu a podala ji vyděšenému strážnému. Z šera se vynořily démonovy obrysy. Byl již volný.

„Jedeme,“ přikázala tilgravská paní, otočila se na patě a šla si zabalit své věci.

Veradon, který se v té době koupal, našel ráno výklenek prázdný. Klíč ležel uvnitř, mříž zůstala nepoškozená a Marsiana byla pryč. Strážný seděl v koutě bledý strachem. Netušil, že o jeho osudu bylo rozhodnuto již předchozí noci, kdy měl službu jeho druh se světlými vlasy.

Veradona popadl bezmocný vztek, ale za tmy se mu do kraje pokrytého sněhem a ledem vyjet nechtělo. Také jeho bratr usoudil, že tato záležitost je již ukončena.

Sníh s deštěm je bičoval do tváří. Museli seskočit ze sedel a vést koně za uzdu. Nebylo vidět ani na několik kroků dopředu.

Marsiana ztratila pojem o okolní krajině už dávno, ale tajila to. Marně se snažila v mysli vyvolat nějakou vzpomínku na možný úkryt, který by byl poblíž. Vytahovat mapy byl holý nesmysl. Šla v čele průvodu a její krok neustále zpomaloval.

V tu chvíli se k ní propletl velitel Idon a začal ji starostlivě nabádat: „Paní, nedaleko je Řeliv, snad bychom mohli tam…“

Být na jeho místě Celnar, netroufl by si předložit tak troufalý návrh. Jenže teď tu stál Idon a měl pravdu. Marsiana se zachvěla nejen zimou. Ohlédla se a vyhledala očima koně, kterého přidělila démonovi. Zvíře kráčelo ostražitě, nebylo zvyklé, aby jeho jezdec ztrácel ve tmě obrysy.

„Ne, to nikdy,“ odpověděla pevně.

Nebylo to rozhodnutí hodné vládkyně. Měla by překonat vlastní pocity a najít odvahu pro vstup do míst, kde ztratila všechny, které milovala. Ale stále nebyla schopná to udělat. Odhalila tím svou slabost a to ji rozladilo ještě více.

„Jdeme dál,“ dodala příkře.

„Muži i koně jsou už vyčerpaní,“ podotkl Idon. Při řeči se musel vždy otočit zády proti větru a zaštítit oči hřbetem ruky.

„To dobře vím. Ale do Řelivi nevkročím.“

„Tilgrav je ale ještě daleko,“ namítl mladý velitel.

Zaváhala jen na okamžik. Ne, letohrádek už nikdy vidět nechce. Přísahala.

Setmělo se úplně. Démon zmizel nadobro a jeho poplašený kůň se začal vzpínat. Málem se utrhl. To jí připomnělo jeden zážitek z mládí a jako tenký paprsek k ní pronikl spásný nápad.

„Kousek odtud je jeskyně. Přenocujeme tam. Povedu nás,“ rozhodla se rychle, i když si nemohla být jistá, zda dokáže úkryt i po letech najít.

Jeskyni našla jen s notnou dávkou štěstí. Právě včas. Obklopila je hustá tma a mráz. S námahou vyšplhala po kluzkých kamenech k ústí. Idon a část svity v těsném závěsu za ní.

Vchod byl však zavalený obrovským balvanem.

„Co teď?“ zeptal se Idon zmateně. „Je možné, že se strop jeskyně zřítil?“

„Možné je všechno,“ odbyla ho Marsiana a zvedla tvář proti husté sněhové sprše. Neviděla skoro nic. Pokusit se zapálit pochodeň bylo v jejich situaci bláhové.

„Nemůžu plýtvat silami svých mužů, aby kámen odvalili, když nevím, co je za ním a jestli to vůbec k něčemu bude,“ upozornil ji Idon rozhořčeně.

„Chápu,“ řekla Marsiana suše a přestala zkoumat skálu. Místo toho obrátila oči dolů ke koním. Stěží rozeznala schoulenou Sirenčinu postavu, celou zabalenou v kožešinách. „Budeme tedy pokračovat na Tilgrav.“

„Ne, paní. V bouři zabloudíme. Navíc nastává noc. To je jistá záhuba. Navrhuji znovu…“

„Ne!“ přerušila ho důrazně. „O Řelivi nemíním diskutovat!“

Nastalo ticho, které přerušil opatrný hlas: „Pomůžu vám.“

Kupodivu se nepolekala, i když k hlasu chyběla hlava i tělo. Démonův návrh jí přišel nesmírně vhod.

„A jak?“ zeptala se úsečně.

„Projdu balvanem a zjistím, zda je jeskyně obyvatelná.“

Jenom kývla.

„Vydržte chvilku,“ požádal.

Čekali. Neslyšeli nic. Dívala se do zpola zakrytých mužských obličejů a četla v nich nedůvěru i rozmrzení. Stáli ve tmě, ztraceni někde v horách, chlad jim pronikal do všech záhybů, zasypávala je bílá pokrývka a žaludky trápil hlad.

„Je to v pořádku,“ zazněla konečně vytoužená odpověď z noci. „Zaberte. Uvnitř je sucho a teplo.“

Zabývala se svou nejoblíbenější činností – seděla v předpokoji a hleděla do plamenů v krbu. Když přikládala další polena, podlehla touze sdílet s někým vlastní samotu. A je pohodlné mít společníka na zavolání...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtyři klíče.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.