© Václav Junek
© Nakladatelství Petrklíč
ISBN (tištěné) 978-80-7229-223-3
ISBN (epub) 978-80-7229-391-9
ISBN (mobi) 978-80-7229-392-6

ÚVOD

Obrazový slovník z roku 1940 kvalifikuje pojem ZRADA (volně přeloženo) jednak jako velmi těžkou zradu věrnosti, jednak jako „zištné, bezčestné sdělení tajemství". Novější český Filozofický slovník, „Encyklopedický", ale kupodivu i Právnický slovník o tomto heslu cudně mlčí. Dále jsem nehledal. Vím však, že kdyby o něm i tyto prameny hovořily, jistě by mluvily podobně. V každém případě, zrada je ve svém principu cosi nečestného, nedobrého a zlého.

V této bublikaci nemáme v úmyslu označit zradu jako specificky národní, český fenomén. Právě proto, že zrada je ve skutečnosti vysoce nadnárodní, všeobecný princip chování, jenž bohužel prostupuje veškerými dějinami celého lidstva od jejich prvního úsvitu až po naše nejsoučasnější. Zrada však naštěstí není předním hybatelem světových dějin, přesto znají své Hérostraty, Ravaillacy, Richardy III., maršály Neye, Charloty Cordayové, Alfrédy Dreyfuse, Jagy, Hamletovy strýce, maršály Pétainy i Maty Hari a s nimi stejně tak celé legie jim podobných.

My se však obracíme na českého čtenáře, a proto vám chceme předestřít a blíže představit alespoň vybraný počet zrádců. To, že to vesměs nebyla kvítka, ale zavržení hodná individua, je z jejich skutků nad slunce jasné. Čechové vždy měli své hrdiny, stejně tak měli své zrádce. A i těch druhých bylo dost!

Rovněž v knize nejsou a ani nemohly být uvedeny všechny osoby a události, které by bylo možné kvalifikovat jako zrádce. Už proto ne, že zrada může být svým způsobem i relativní. Protože na ni a na její výsledek může být pohlíženo z mnoha úhlů pohledu v různých etapách společenského vývoje.

Milí čtenáři, máte-li chuť a trpělivost, přečtěte si tuto knihu. Snad obohatí váš zájem o naše dějiny i ty horší stránky.

Václav Junek

ZRADY
ČESKÉHO
DÁVNOVĚKU

ZKAZKA O PŘÍLIŠ AGILNÍM DURYNKOVI

Přemyslovské Čechy po Lucké válce

Mrzlo až praštělo. Čistě bílý sníh jiskřil kolem dokola a už od pohledu krutě zábl. Ale byl už jasný den a zimní sluníčko přece jen svítilo tak, že to ještě docela šlo snést.

Řídkým, vysoko prosněženým lesem se po svahu volně padajícím od předních palisád hradu Dragúše dolů k Oharce drali dva. Mohutný, ale už starší muž a kluk. Klouček ještě. Tak nanejvýš pětiletý.

Muž se splasklým koženým vakem přehozeným přes rameno a s důkladnou sekerou k tomu, šlapal hlubokým sněhem těžce. A nejistě. Potácivě. A bez nadšení. Chlapec však naopak s veselým výskáním lítal kolem něj jako mladé hříbě, zapadal do závějí někdy až po pás a už kolikrát upadl. Ale očividně mu to nevadilo.

Konečně oba sešli až docela k vodě. Tedy k pevně zamrzlé řece.

Až tady se muž zastavil. A opatrně se rozhlédl. Už na dálku v tom bylo dobře znát jakési napětí. Anebo to byla spíš podezřívavá obezřetnost?

Toporně pak sestoupil na led, a klouzaje po něm nejistě, zamířil dál.

Teprve když to vypadalo, že konečně našel své místo, zůstal znovu stát a odhodil pytel stranou. Opět se rozhlédl, jako by očima hledal kluka, který už mezitím samozřejmě nadšeně rejdil po tom tolik nádherném kluzišti.

Něco na něj bučivě zavolal a mávl k němu.

Durynk s chlapcem u ledu. (Podle V. Černého ze „Starých pověstí")

Klouček se zvědavě blížil, ale muž nečekal. Temnými údery své sekery počal pracně vysekávat díru k hladině, až zmrzlé střípky široko odletovaly. Činil se, ale nešlo mu to. Opravdu už nebyl zrovna mladý, zadýchal se. Led byl příliš silný, trvalo to dlouho.

Nakonec se dílo přece jenom podařilo a muž si úlevně narovnal záda. Ale sekeru neodložil. Ani na okamžik ne!

Kluk se přiblížil až docela blízko k temnému oku vody, teď patrnému hluboko pod ním.

Muž povzdechl, něco chlapci řekl a rukou mu pokynul k díře.

Chlapec se nahlas zvonivě zasmál, spustil se šikovně na všechny čtyři na led, opřel se rukama o studený, ostrý okraj a zvědavě koukal dolů. Snad tam opravdu poplavou rybky!

Ale neklečel tak dlouho, protože hned nato jej muž naučeným širokým obloukem zručně sekl svou sekerou do týla. Ta jistá, bezpečně vedená rána nebyla ani moc slyšet.

Chlapec nestačil byť i jen hlesnout, a přitlačen tím nenadálým tesem, sesunul se jako panenka z hadříků. Krev vystříkla a rychle barvila vodu i led. Pod ním i kolem dokola.

Muž, tak jak začal, teď už bez nejmenšího pohnutí dokončil své děsivé dílo. Nejprve odsekal chlapcovu hlavu od tělíčka a tak jak byla, ještě krvavou ji vecpal do připraveného vaku.

Neuběhla ani hodina s poledne a chlapcovo tělo dávno zmizelo. Snad někde v lese, ale nejspíš pod ledem. Muž sám, koňmo a obtěžkán koženým pytlem ovázaným hrubým lýkovým provazem, ruče vyrazil studenou zimní krajinou dál a dál od v oharské pustině zapadlého Dragúše směrem k Pražskému hradu.

Tak nějak tedy Mistr Jirásek popisuje vraždu, kterou zrádný Durynk, podle něj původem „Srbín", tedy možná příslušník některého z lužických slovanských kmenů, vykonal na Zbislavovi svěřeném do jeho opatrování. Sirotku po předešlém panujícím luckém vojvodovi. Ostatně teprve před nedávnem poraženém a padlém v mýtické bitvě na Turském poli.

Podle národního klasika Durynk vychovatelský úkol uložený mu vítězným českým knížetem Neklanem sice pochopil, nicméně zřejmě značně po svém. Odloučen ve svém hradu hlubokým sněhem od ostatní civilizace, měl tento zřejmý primitiv bohužel dostatek volného času na přemýšlení.

Za dlouhých, jistě ničivě nudných zimních večerů si tedy patrně vykonstruoval osobní schizoidní blud, který jej pak už neopouštěl. A rostl v něm. Jako těžká, zhoubná nemoc. Durynk si totiž usmyslel, že zbaví-li Neklana potenciální hrozby případ ně dospělého a na všelijaké velezrádné myšlenky v budoucnu celkem jistě přicházejícího luckého vojvodského následníka, zaslouží se o knížete, o vlast a konec konců i sám o sebe.

Durynk, dokonav způsobem popsaným ve „Starých pověstech českých" svůj atentát, pečlivě zabalil nezbytný corpus delicti a s chlapečkovou zručně odťatou hlavou skutečně vyrazil ku Praze. Jistě naplněn přemnoha blahými nadějemi pro své nejbližší příští.

Jenže Durynk se spletl. Strašně se spletl! Především ve svém knížeti.

Když totiž konečně slavně dorazil na Hrad, probíhalo tam zrovna jako s uděláním jakési širší poradní shromáždění. Možná dokonce další slavné setkání veteránů, hodnotících předchozí Luckou válku. Viděla jej tedy celá knížecí družina, takže teď Durynkův čin už jednoduše nešlo jakkoli ututlat.

Podle Mistra Jiráska Durynk, rozraziv se Zbislavovou hlavičkou v podpaží dveře do trůnní síně, údajně zahlaholil:

„Hle, mstitel krve otcovy, který by vás jednou hubil, leží poražen bez vaší krve! Ten, věřte, kdyby došel mužného věku, mnohý z vás a z vašich měl by krvavou hlavu."

Oproti všemu Durynkovu předchozímu očekávání však toto jistě efektní entrée valného úspěchu zjevně nemělo. Protože právě jím si totiž vrah podepsal vlastní ortel.

Durynk byl ze zjevného neúspěchu své mise jistě viditelně vyveden z míry. Nemohl uvěřit, že by snad udělal něco špatně, ale bylo tomu tak!

I když nakrásně vezmeme za bernou minci story o jistém Čestmírovi (také v dotyčné národní knize uvedenou), jenž ve chvíli Neklanovy osobní slabosti hrdinně nahradil svého knížete v čele vojsk, naprosto nemůžeme chápat tohoto Neklana jako slabocha, či snad dokonce hlupáka. Českému vrchnímu veliteli, který – ať to s ním osobně „za války" ve skutečnosti bylo jak bylo – teprve docela nedávno vítězně dokončil své lucké polní tažení, pokročiv tak především o další a dokonce velevýznamný krok v postupném scelování raného českého státu pod jediným přemyslovským žezlem, respektive mečem, konečně nic podobného ani přičítat nemůžeme.

Dost možná, že kníže Neklan, poučen dobře svým okolím a dobou, v které mu bylo vládnout, sám už před tím sebezáchovně uvažoval o případném odstranění potenciálního protivníka. Jeden nikdy neví! Ale Durynkova evidentní zbrklost jej náhle postavila před problém, který mohl vyřešit jen jediným možným způsobem. Přinejmenším proto, aby nebyl vlastními lidmi, svými kolegy na okolních nejvyšších stolcích, a třeba také ostatní kulturní Evropou vůbec nazván účelovým vrahem. Nyní prostě musel po právu veřejně nazvat Durynka nectným zrádcem malého, jemu svěřeného prince a k tomu zrádcem jeho samého, respektive knížecí politiky.

Mistr Jirásek pak popisuje Durynkovo následující knížetem Neklanem vynucené suicidium oběšením na jakési olši věru značně plasticky.

To, že je jeho příběh značně podobný sebevraždě biblického zrádce Jidáše, jistě není náhoda.

A přitom to byla jen zákonitá daň za zbrklost a umanutost, které vzaly svůj počátek v trudné zimní samotě pohraničních lesů a hor…

POSLEDNÍ DEN V ŽIVOTĚ PRKOŠE BÍLINSKÉHO

Epizoda z války mezi Břetislavem a Jindřichem III. roku 940

Ví jen milý Pánbůh, co to jen bylo, co jej probudilo. Naráz. Okamžitě.

Prkoš neotevřel oči – on je přímo rozrazil. A teď zíral. Do zimy, tmy a do pusta své cely. A hlavně do čiré hrůzy svého nejbližšího osudu.

Byla sice vlastně ještě noc, ale malinkým hustě zamřížovaným okénkem, zejícím vysoko pod kamenným stropem, už přece jen začínalo bledě šírat.

Další závan palčivého strachu před tím vším děsivým, co se nevyhnutelně blíží, teď proběhl jeho tělem.

Včera uslyšel svůj rozsudek. Mučili ho však už předtím. Po slyšení jej svázali, navrch ještě nějakou dostal a potom ho tak, jak byl, krvavého, rozbitého a poloslepého, hodili sem. Do této díry.

Koukal se dosud zdravým okem nahoru k okénku. Své rány, každou z nich, palčivě cítil. A dobře přitom věděl, že je s každým paprskem nového dne blíž a blíž k vykonání konečného ortelu. Takového, jakých bývalo málo.

Venku za těžkými, obitými dveřmi jeho vězení kdosi těžce přešel. Ne, jeho knap to být nemohl. Ty všechny už včera vyměnili. Jestli mnohé z nich spíš nepobili. Také za trest. A pro výstrahu. Na něj tohle ovšem teprve čeká. Takže to musí být knížecí stráž. No bodejť by ne, na ty je teď spolehnutí!

Prkoš, teď už asi dvacet hodin jen bývalý správce bílinského knížecího hradu, nepotřeboval už vůbec nic dalšího, aby dobře věděl, že je opravdu na konci. Tedy, skoro na konci. Ještě přece zbývá vykonat … brrr, to je děs. Už jen na to pomyslet!

A tak to celé bylo báječně vymyšleno…

K válce se schylovalo už dlouho. Krajem šly dávno předtím zvěsti o Břetislavově vzdoru, zpupnosti a o jeho protivení se Jindřichovi. Konečně i na jeho, Prkošovo, bílinské opevněné hnízdo došly z vnitrozemí hojné zásoby, nová zbroj i posily. Nejen chátru zdola z podhradí, ale dokonce i valnou část jeho hotovosti hned poté vyhnali k budování nových záseků, polního opevnění a zátarasů z nahonem pokácených stromů nahoře v horách. Soudný člověk však přes to všechno naprosto nemohl pochybovat o síle říše. A o síle Jindřicha III., to už vůbec ne. Konečně, Prkoš zdaleka nebyl sám, kdo by si na Břetislava ještě na jaře nevsadil ani zlámanou grešli. Že se knížeti říkalo „český Achilles", to přece byly jen takové obyčejné řečičky…

Pak už to ale doopravdy začalo.

Břetislavovy voje se jako na potvoru měly sejít právě na Bílině. Také že se sešly, ale nějaká zvláštní hrůza z nich nešla, to tedy ne.

Jenomže potom to šlo s válkou o dost jinak, než by byl Prkoš dopředu kdy řekl. A k tomu rychle. Kníže Jindřichovi totiž nařezal na poledne odsud, u Domažlic. Už v srpnu. Natolik důkladně, že na nějaké další tažení do Čech císař najednou nemohl ani pomyslet.

Právě proto se to s Prkošem celé asi stalo.

Do nejdelší smrti … ale sakra, to přece bude už tak zoufale brzo … nezapomene na to, jak k němu na Bílinu tenkrát v noci poprvé přivedli toho saského posla. Nejdřív si myslel, že chytli jen tak nějakého jízdního zvěda. Málem ho už nechal oběsit, ale neudělal to. Bohužel! Dneska je ovšem už pozdě litovat. Ten člověk totiž opravdu byl císařův emisar, jak říkal. Prokázal se tak, že tomu bylo nutno uvěřit. Už toho napříště tolik osudového večera.

Co všechno mu jménem svého pána jen tak pusou nasliboval, není důležité ani dnes, ani to vlastně nebylo důležité tenkrát. Známe to, sliby chyby. Mnohem pádnější argumenty ten muž však vydoloval ze svého nahonem rozpáraného sedla. Tolik zlata najednou Prkoš předtím v celém svém životě snad neviděl!

A co za to? Maličkost. Zdržet se, až toho bude zapotřebí. A přehlédnout, či třeba jen pozapomenout knížecí rozkaz. Kdo by odolal? Za tu cenu?

Ano, za tu cenu. Teď ji bude skutečně platit. Ne ve zlatě. Vlastním krkem. A podle litery včerejšího rozsudku nejen jím. Protože ještě předtím …než … Bože můj, to je děs!

Prkoš se neovládl a zavyl jako zvíře. Jako potlučený, raněný a možná, že už už chcípající pes. Neznámý hlídač za dubovými dveřmi se tomu ale jen uchechtl. Docela nahlas. A přitom zle, tuze zle!

Ale ne, ještě je brzo. Ještě není jeho čas.

Svoje zlato tehdy už měl. Bylo ho přitom daleko víc než těch ubohých třicet stříbrných, co o nich káže bílinský farář. A k tomu pokladu tady byla i celkem pravděpodobná naděje, že také souvislé vzkázané císařovy sliby nebudou ani plané, ani liché. Tedy když se věci podaří, jak mají. A když on splní, co slíbil. Když vykoná, co si od něj dopředu tak draze koupili.

Docela nejdřív se nedělo nic zvláštního. Jako by byl kolem stále mír. Velká válka se Sasy totiž hřměla docela jinde. Přesto Prkoš na Bílině kázal držet hotovost a současně s tím i obsadit horské záseky. Ovšemže ne všechny. Ale ty, které ne, to právě věděl pořádně jenom on. A také o tom ostatně pilně vzkázal za hory.

Že by Jindřich Břetislava jen tak rychle smetl, jak se původně čekalo a jak čekal především Prkoš sám, to se nestalo. Zdálo se, že se oba páni na své bojování připravili dobře.

Nejprve se obě polní vojska jen tak oťukávala. Už i na bílinský hrad se však tenkrát doneslo, že Sasíci níž přešli hory. Samotného Prkoše překvapilo, jakou že z toho má vlastně radost. Ale potom přišly Brůdek a Domažlice, a tedy Břetislavovo první jasné vítězství. A s tím i Jindřichova porážka. Co jen skvělých jízdních těžkooděnců a jasných květů říšské šlechty to tam odneslo? Přesto se Prkoš začínal poprvé bát, že jeho úpis bude už brzy k proplacení. V čemž se naprosto nemýlil, protože tahle zlá a pro něj rozhodující chvíle nakonec přece jen přišla.

Ještě totiž nebyl konec. Ještě to vypadalo, že se nakonec Jindřichovi přece jen zadaří. Druhá, neméně mohutná a stejně hrozivá část jeho vojska se totiž začala drát přes hraniční hory přímo nad Bílinou. Právě tak, jak bylo smluveno. A právě tak, podle zaplacené dohody, je Prkoš musel nechat projít zvlášť těmi záseky, které schválně nenechal bránit. Navíc proti nim neposlal své zbrojence pod průhlednou a lichou záminkou, že je musí šetřit pro novou bitvu.

K té už ale nedošlo. Když Sasové šťastně prošli především Prkošovými stezkami skrz hory a vylili se do údolí pod nimi, namísto aby se šikovali k bitvě, anebo aby rychle vyrazili dál do vnitřních Čech, spokojili se jen s vydrancováním usmolených vesnic, co byly zrovna po ruce, zapadlých osad, a s nanicovatým vypálením několika zdejších městeček. Takže pro Břetislava a pro jeho vojsko nahonem přišedší sem, do bílinského kraje, už nebyla žádná velká potíž své první vítězství nyní šťastně zmnožit.

Stylová ilustrace sražení Sasů s Čechy

Břetislav sice možná opravdu nebyl přímo Achilles, ale také se rozhodně ani trochu nepodobal všem svým předchůdcům, kteří se Němců střehli, kdykoli na ně jen pomysleli. On totiž zase vyhrál! Zahnal krátce na to Sasy zpátky za mezní hory a bylo dokonáno.

Pro Prkoše určitě.

Nic z toho, co dopustil a čím se provinil, nemohl zapřít. Když zbrojné knížecí oddíly obsadily dosud podivuhodně nečinný hraniční zemský hrad, ani jeho velitele nemuseli poprvé nějak zvlášť dlouho mučit. Přiznal všechno. Zapírat totiž opravdu nešlo.

Kde jsou teď císařovy sliby? A kdeže je konec všemu jeho zlatu?

Prkoš znovu vykřikl. Ale jen tělesnou bolestí to nebylo.

Syté paprsky letního ranního slunce se teď již čile draly mřížovím pod stropem žalářní kobky a na protější stěně vesele tančily po vlhkých kamenech. Bylo to hezké. Prkoš však dobře věděl, že i tenhle div nyní vidí naposledy ve svém životě.

Z chodby sklepení se teď ozvaly kroky, dupot a málo srozumitelné výkřiky. Ten halas, šum a tartas se sem zřetelně blížily.

Prkoš rozuměl. Velmi dobře tomu rozuměl. Pokusil se sice z posledních sil vstát, ale nešlo to. Jeho předem zmrzačené tělo ho už neposlouchalo.

Takže zbylo jen to jeho oko do široka vytřeštěné obyčejným lidským strachem.

Věrná knížecí stráž vyvlekla prominentního vězně úzkými sklepními chodbami až na nádvoří druhdy jeho hradu. Ani ho nemuseli zvlášť vázat, tak byl tuhý. A nemohoucí.
Tady ještě sice zahlédl těla nejméně tuctu svých kumpánů, rozvěšená jen tak halabala po hradbách, ale potom už s ním všechno šlo ráz na ráz. Hodili ho na připravenou káru a pacholci ho svezli davem rozvášněných čumilů až docela dolů k Bílině. Nebýt knížecích, určitě by ho byli ti lotři umlátili už tady.

Ale dočkal se. On a s ním i ta ječící, špinavá a zlomyslná lůza, která se ještě předevčírem tolik bála svého hradního pána. Dočkali se všichni. I kata, špalku a sekery, už připravených na velkém stole, nahonem sbitém jen tak z hrubých trámů a prken.

Poslední slunce, které ještě ve svém životě uviděl, už stálo vysoko. A letně připalovalo.

To už ale nevnímal. Přidrželi si ho a hned nato mu postupně usekli ruku, nohu, druhou ruku a ještě zbylou nohu. Krvežíznivý, špinavý dav šílel. Prkoš však stále ještě žil.

Takže to, co z něj zbylo, potom přesně podle písma ortelu konečně ještě utopili o malý kus dál v mělké řece.

Zlato? Císařovy záruky a sliby? I třeba jen třicet stříbrných? Nikoli. Teď už bral jenom čistou říční vodu jako úplně poslední věc svého života.

Starobylý kostelík sv. Václava na Brůdku u Všerub

PŘÍBĚH OBOJETNÉHO POUSTEVNÍKA

Odvrácená tvář svatého Vintíře

Svatý Vintíř rozhodně nepatří k těm světcům, jejichž obrázek by nezbytně musel viset v každém českém parádním pokoji. A není divu, protože to, co se s jeho jménem podvědomě pojí neúžeji, je určitá vnitřní nejistota, jak vlastně máme chápat jeho jinak nespornou roli v českých dějinách.

Tento, málo platné, jaksi jen subalterní svatý však přitom ve své době naprosto nebyl nezajímavou postavou. Řekněme si o něm třeba už jen to, že to nebyl žádný venkovský chasník, neboť prokazatelně pocházel z bohatého a významného duryňského šlechtického rodu. Jako takový byl dokonce příbuzným Jindřicha II., Svatého a po jiné linii dokonce na věky populárního prvního uherského krále Štěpána, rovněž svatořečeného.

Hodnověrné zprávy o Vintířově mládí a dozrávání nemáme. Nevíme rovněž, jak se stalo, že ve svém zralém věku vstoupil do kláštera v Bavorsku, odkud měl čilé kontakty s břevnovskými benediktýny. Pro nás je však tento Vintíř nad jiné důležitý teprve ve chvíli, kdy opouští klášterní azyl a kdy se rozhoduje pro poustevničení v šumavských pralesích.

Připomeňme si, že se tak stalo v první polovině značně dramatického 11. století a že tedy i on, ač usazen zdánlivě mimo hlavní světské dění, nezbytně musel být součástí toho neklidného věku.

Možná, že byl tento protřelý, vzdělaný a podivuhodně urozený mnich do strategického prostoru složitě a pracně vysekané nové zemské stezky, pohodlně otevírající další průnik do Čech od jihozápadu, usazen cílevědomě a ve značném předstihu. Možná měl jako napohled celkem nezajímavý eremita teprve napříště posloužit mnohem vyšším a mnohem důležitějším velmocenským cílům. Ještě se ukáže, že právě tak tomu skutečně mohlo být. Zatím však stačí, že si jej můžeme představovat, jak pilně rekognoskuje terén a jak si pilně osvojuje všechny podrobnosti a případné nástrahy zdejší tranzitní mezistátní komunikace. Třeba mu to výslovně nikdo předtím nenařídil. Ale hodit se to někdy může.

My se potkáváme s Vintířem až uprostřed nového živlu, jímž Čechové z důvodů, které dále vysvětlíme podrobněji, čile oživují svoji územní periferii. Česká knížata a po nich i králové, aby zaplnili, zabydleli tento dosud liduprázdný prostor a aby z něj tak konečně přece jen mohli něco mít, sem zvou kolonisty nikoli z českého vnitrozemí, nýbrž naopak ze zemí ležících vesměs na druhé straně hraničního horského masívu. To, že s pilným, pracovitým a houževnatým národem, jenž se zde takto už po staletí utváří, napříště budou potíže, a to dokonce značné, tehdy zatím tuší opravdu jen málokdo. Pokud snad vůbec.

Příští svatý Vintíř tedy nenápadně vegetuje ve své poustevně na Březníku, utopené hluboko ve zdejších lesích, a pranic nenasvědčuje tomu, že by zde snad měl napříště sehrát jakoukoli významnější úlohu. Zatím! Jistě se stará o duchovní blaho svých sousedů a funguje zde jako jejich místní pastýř. V kraji se ovšem teď mluví výhradně německy a jemu samému zde neříkají Vintíř, nýbrž Günter.

K tomu je ze své nové sídelní Dobré Vody (to svaté místo se ovšem zove Guttwasser) přímým svědkem založení a utěšeného růstu celé řady míst, osad, vesnic i městeček, které v kraji tak či onak sice vydržely dodnes, ale my je známe nyní jen pod jejich někdy uměle vytvořenými českými názvy.

Je to čas velké kolonizace. Günterovi farníci se činí. Pilně dřou v potu svých tváří od slunka do slunka, od jara do zimy, a jejich kraj se pod jejich rukama postupně mění. Především čile vzkvétá. Z dřívějšího divokého, bezlidého pralesa vzcházejí pole, upravené vsi, cesty mezi nimi … nový domov. Teď už nezadržitelně!

Svatý Vintíř

Tohle všechno se ovšem děje především na pozadí již zmíněného bouřného jedenáctého věku. Čeští Přemyslovci složitě upevňují daleko odsud svůj český stát a na druhé straně jen těžko prostupných hor se zmítá říše ve svých potížích. Ale protože žádná nejistota, ani žádný mír zpravidla netrvají věčně, mezi Břetislavem I. a Jindřichem III. se schyluje ke konfliktu, který by zase jednou měl řešit vzájemný poměr obou státních celků. A zde zřejmě nastává Vintířova, chcete-li Günterova chvíle. Protože se však o naznačeném vzájemném státoprávním problému oba zarputilí panovníci nedohodnou, císař Jindřich III. posílá ještě roku 940 do Čech své vojsko. Jak již víme, stane se ale cosi jako zázrak, protože oba jeho proudy kníže Břetislav slavně porazí. U Domažlic, u Brůdku, i pod Bílinou. Teprve až rok na to je tato vojenská záležitost dovršena jeho všeobecně očekávanou porážkou, čímž je poměr Čechů k jejich západnímu velkosousedu znovu a k tomu na dlouhou dobu s jistotou nalezen. A vyřešen.

Ano, toto jen velmi hrubě naznačené složité polní tažení skutečně je tím dramatem, jehož významným účastníkem byl zrádný pán pohraničního bílinského hradu. Avšak současně s tím je to právě chvíle, kdy na dějinnou scénu tak dramaticky a závažně vstupuje i náš do té doby celkem nenápadný šumavský poustevník Günter.

Právě při této příležitosti se ovšem dobíráme nanejvýš mar kantního dokladu tvrzení, že dělají-li dva totéž, totéž to ve skutečnosti vůbec být nemusí.

Prkoš bezesporu zradil svého knížecího pána z nízkých, především materiálních důvodů. A byl za to po zásluze potrestán.

Vintíř byl rovněž Břetislavovým poddaným. Ovšem očividná formálnost toho vztahu je nabíledni. Ostatně docela stejně, jako tomu bylo se všemi „našimi" sudetskými Němci vůbec. Je-li tedy pravda, že tento záludný potulný duchovní na jižní frontě bezpečně provedl polovinu císařského vojska do Čech i zpět jemu tak důvěrně známou horskou stezkou, byla i tohle nakonec čistá zrada?

Čech Prkoš jednoznačně zradil svého nejvyššího českého velitele. Ale jak tomu bylo doopravdy s Günterem, jenž jako rodilý Němec prostě posloužil svému německému císařskému pánu? Navíc v zemi, která byla česká věru jen na pohled? A v situaci, jež pro něj byla morálně jednoznačná?

Soudit nemusíme. Postačí, uvedeme-li zde na tomto konkrétním příkladě, že zrada opravdu může být případ od případu značně relativním pojmem.

* * *

Stojíme-li dnes zády ke skvěle renovovanému a do dáli zářícímu poutnímu chrámu v Dobré Vodě, dobře nám není.

Hledíme odsud z vysoka do zadumaného, modravě širokého kraje, jen zvolna se ve svém velkolepém panoramatu svažujícího zvlněnými pahorky, pásy barevných luk a polí a lesnatými kopci k severovýchodu.

Nemůžeme zde přitom necítit a nevnímat stopy všech těch, kteří tento velký kus země prapůvodně vzdělali a měli zde po staletí své kořeny – i když původní jména jejich sídel si zde z nových místních pamatuje už jen málokdo. Ostatně přímé potomky zdejších dávných rodáků tady můžete potkat i dnes. Ale vesměs už jen jako turisty a příležitostné návštěvníky Šumavy. Také však jako zajímavé, vítané donátory, kteří svými penězi pilně dotují revitalizaci pozůstatků místních památek na své předky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy České zrady.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.