,

Copyright © Eva Pilarová, Jaroslav Doubrava, 2002, 2004, 2014

Cover photos © Jiří Janoušek

Photography © osobní archiv autorů

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-673-9

Pár slov úvodem

Vážení a milí čtenáři,

zhruba před dvanácti lety jsme společně s Jaroslavem Doubravou napsali knížku s názvem Potkala jsem léčitele. Knížka byla poměrně rychle rozebrána. Nestačili jsme se divit, když se začala z ničeho nic prodávat přes internet. Protože ale takovéto „podnikání“ bez vědomí autorů je nezákonné, knížka zmizela úplně. Časem nám začaly chodit dopisy a maily s dotazem, kde by se dala koupit. Protože jsme nechtěli donekonečna odpovídat, že už bohužel nikde, rozhodli jsme se pro toto vydání.

Eva Pilarová a Jaroslav Doubrava

Přijde k nám léčitel

„Přijde k nám léčitel Jaroslav Doubrava,“ oznámil mi před časem manžel.

„Tak se dej do gala, aby se nelek, že si splet dveře,“ dodal.

V té době jsem se necítila zrovna nejlíp, byla jsem v jednom kuse unavená a určitě bych míň času strávila vypočítáváním toho, co mě nebolí, než naopak. Zkrátka, nebylo mi ani trochu do zpěvu. Abych se přiznala, představovala jsem si léčitele Doubravu jako ctihodného kmeta. Ale omyl, přišel usměvavý sympatický mladý muž. A já s údivem konstatovala, že nevytváří kolem svých schopností žádné tajemno. Není v něm nadutost, ale úžasná pokora, a má nevšední smysl pro humor. Na mé zvídavé otázky odpovídal velmi ochotně a hlavně srozumitelně. Dověděla jsem se zajímavé věci, které by nejspíš měli vědět všichni, kdo vyhledávají pomoc léčitelů. Protože mezi těmi léčiteli je celá řada podvodníků, kteří se nestydí vydělávat peníze na lidském neštěstí.

Léčím se a vyzvídám

Už po prvním „sezení“ mi bylo zase do zpěvu, při dalších sezeních jsem tahala z pana Doubravy rozumy. Jak a při jaké příležitosti na svoje léčitelské schopnosti přišel, jak si vysvětluje, kde se berou, odkud pramení, jak si doplňuje své vzdělání a jestli se sám setkal s nějakým léčitelem.

A věřte nevěřte, při tom povídání, okořeněném občas léčitelovým vtípkem „kameňákem“, jsem jen tak přišla o ledvinové kameny a o bolest, která je doprovází. Pokud jste je někdy měli, je vám jasné, že nepřeháním, když řeknu, že to bolí, jako kdyby vám hladová krysa vyžírala vnitřek. (Citlivější čtenář nechť promine, ale jiné srovnání mě nenapadá.)

Taky mě zajímalo, jaký byl pan Doubrava coby dítě, v jaké rodině vyrůstal, jak se formoval, jestli kolem sebe pociťoval něco zvláštního, co si nedovedl vysvětlit. Jestli se v něčem lišil od ostatních dětí, jestli měl třeba něco, o čem věděl, že to má v širokém okolí pouze on. A Jaroslav Doubrava, narozen 18. listopadu 1958, ochotně odpovídal a vyprávěl.

Dětství

Chcete říct nejprve něco o svých rodičích?

Já bych rád, ale já je neznám. Matku jsem viděl dvakrát v životě. Ta byla krásná! Jednou jsem šel ze školy a jistá taková citlivá paní, milá, příjemná a hodná, na mě křičela:

„Jardo, umřela ti máma!“

Já přišel domů a tam to bylo jak apokalypsa. Vytahaný fotky, všude rozsvícíno, na posteli seděla moje babička. Víte, já jsem si v té době myslel, že když jsem malej a říkám babičce babi, že až budu větší, budu jí moct říkat mami. Já si myslel, že to tak je, já to nechápal a nikoho nenapadlo mi to vysvětlit. Tak jsem si to vysvětlil takhle. A to byl moment, kdy jsem pochopil, že mi vlastně umřela moje maminka. No, oni jí trošku pomohli… víc… hodně...

Ale každopádně to tam vypadalo strašně. Babička byla v šoku a já jsem v tomhletom věku, v pátý třídě, musel všechno zařídit. Poslat telegramy, aby přijely tetky, spoustu věcí jsem musel zařídit… Ale zařídil jsem a ani mi to moc nedělalo potíže. Maminka milovala život a maminka se prostě rozhodla naprosto svobodně pro to, jak si ten svůj život užije. Myslím si, že na to má právo úplně každej. Já moji maminku mám rád a miluju ji, protože jsem od ní dostal život. Maminka mě porodila tak, jak každá žena porodí svý dítě, a já nemám důvod se na ni hněvat, dokonce ji odsuzovat nebo kritizovat za to, jak žila. To si musí vysvětlit ona sama. A už si to určitě vysvětlila.

Já si myslím, že když někdo dožije svůj život, nestaví se před Pána s moudrou tváří, ale postaví se před zrcadlo. A kouká sám sobě do ksichtu a říká, co za ten svůj život udělal dobře a co špatně. Protože ten, kdo celej život lhal, bude každýmu jinýmu lhát dál. Ale sám sobě do ksichtu nemůže lhát. Nemůže lhát sám sobě a koukat přitom sám sobě do očí. To nejde, to nemá smysl. Ale lhát někomu jinýmu, to má vždycky smysl, ať špatnej, nebo dobrej, to už je jedno. Když maminka tak tragicky zemřela, bylo jí asi dvaatřicet let. Nádherná, vysoká, štíhlá blondýna, po který chlapi šíleli. Otec – no otec… nebyl z toho moc nadšenej, chudák, že je můj otec. Ale zodpovědně přistoupil k placení tak zvaného výživného, které činilo něco kolem osmdesáti až sto dvaceti korun měsíčně. Vypadal, jako když vypadne z oka Elvisovi Presleymu. Když mně bylo asi sedmnáct, viděl jsem ho dvakrát nebo třikrát, taky mi přišel na svatbu, dal mi svatební dar – dvě deky. Později jsme se ještě sešli jako syn-léčitel s otcem-pacientem. A už se zase moc nestýkáme.

Teď už víte, proč jsem vyrůstal u babičky a dědečka ve vesnici Nebovidy u Kolína. Babička pracovala v JZD, děda pracoval jako údržbář v prodejně obuvi u Bati na náměstí v Kolíně. Děda byl prudkej, vzteklej jako čert, ale nikdy mě neuhodil, zato babička! Milá, příjemná, vlídná a řezala mě na každým kroku.

Byl jste společenské dítě, nebo spíš samotář?

Já byl společenský dítě do tý doby, než jsem poznal, že mě někdo využívá, zneužívá, že dělám něco, co ostatní kluci dělat nechtějí, že mě nastrkujou jako takovej ten nárazníček. To jsem se pak stáhnul do ústraní a třeba dva tři měsíce jsem se celý společnosti vyhejbal. Nebovidy ležej v údolí, který je asi pět kilometrů dlouhý. A to byla moje doména, tam jsem byl Robinson Crusoe, Černej Tulipán, Old Shatterhand s Vinnetouem dohromady a nevím co všechno.

Nebovidský údolí skýtá obrovský klukovský zážitky. Byla tam slepičárna, to se vzalo nějaký to vejce, prakem jsem střílet uměl, a dobře, to umím dodnes, slepička taky padla.

Byl tam chovnej rybník na kapry a líny, takže o obživu bylo postaráno. Člověk se tam vnořil třeba v pátek odpoledne a vylez až v neděli večer. Hrnec na vaření jsem měl, tak jsem si tam vesele vyžíval… Takovej človíček v divočině. Když mně společnost ublížila, stáhnul jsem se tam.

Moje babička byla pracovitá ženská, leželo toho na ní strašně moc. Vychovala svoje čtyři děti a mě jako pátýho. Ráno od půl třetí už byla v kravíně a brala i odpolední, aby nějakou tu pětku vydělala. Děda utek z rajchu, byl věčně nemocnej, zdravíčko dost chatrný, půlka žaludku, gumovej jícen, bercáky... on byl vlastně příklad pro mediky. Na něm se dalo studovat všecko, na co si člověk vzpomněl. Ale hulil jak cikán. To bylo strašný, šedesát cigaret denně. Taky se rád malounko napil, ale opravdu malounko, ne tak, že by chlastal, to by ho babička přerazila. On byl takovej hubenej a babička byla přece jen při těle. A protože děda byl pořád v nemocnici, babička v práci nebo jezdila za svojí maminkou do Děčína – tý už bylo přes devadesát let – bejval jsem často v tý domácnosti sám. Moje tety, kterejm jsem říkal sestrotety, a můj bratstrýc už byli z domova. Ale já byl šťastný dítě, v podstatě dítě lásky a dítě ulice, ale ne ulice v tom pravým slova smyslu. Na noc jsem musel vždycky k některý ze sousedek. A to bylo tak častý a tak pravidelný, že jsem to prakticky po turnusu střídal k paní Benešový, nebo Havrdový, Říhový či Brancuzský,

Zkrátka vesnice si mě podávala a já všem říkal teto a strejdo, tak mám vlastně spoustu tet a strýců. Ve všech těch rodinách se vyprávěly rodinný historky, který jsou pro členy familie časem nudný, poněvadž se tam opakujou pořád dokola. Ale já je vstřebával a nacucával jako houba. Dnes prakticky znám historie skoro všech rodin, které se o mě staraly.

Největší dojem na mně nechal pobyt u paní Benešový, to byla hostinská. Já bych snad dneska moh mít hospodu, protože vím, jak to v hospodě chodí, co je tam zapotřebí a co není. Potom jsem byl hodně v kovárně u strejdy Skokanovýho, věčně jsem čuměl do výhně a plival na kovadlinu. A to se nesmí, to strašně bouchá. Taky jsem měl strýčka Stehlíka, legionáře. Bylo mu čtyřiadevadesát roků. Posekal louku, vypnul kosu, zabalil do novin, sundal sáčko, položil ho na zem, leh si na něj a usnul. Ráno šli chlapi na fotbal a říkali, hele, dědek posekal louku a chrní. Vraceli se, chrněl ještě. Když šli odpoledne znova kolem, pořád tam ležel. To už jim bylo divný, došli k němu, děda se usmíval jako Jezule a už byl v Pánu. Krásně si umřel! Von byl strašně pohodovej. Bydlíval u potoka a odtud k hospodě tety Benešový je stoupák takovejch pětačtyřicet stupňů. Strejda cestou kouříval fajfku, co do tý fajfky vlastně ten starej legionář strkal, nikdo pořádně nevěděl. Normální tabák mu nestačil. Rozdrobil doutník, rozdrobil baču, do toho dával nějaký vořechový listí. To všechno namočil, usušil a snad tam dával i kobylí hovna. Takovej to byl smrad. Tetka Benešová, jak ho viděla přicházet, honem připravila erární fajfku, protože by se s tou jeho nedalo v hospodě kvůli smradu sedět. To se plašili i koně, jen kolem nich s fajfkou prošel. A dědek panečku hulil, a když měl rakovinu pysku vod tý fajfky, šel do nemocnice, tam mu to uřízli a von šel z Kolína z nemocnice pěšky, jednu stranu huby zadrátovanou a v druhým koutku se mu klimbala fajfka. To byl dědek Stehlíků, to byly Nebovidy.

Když mě nesli křtít, tak mě ke křtu nedonesli. Mezi naším barákem a kostelem je Benešovic hospoda. A tam se potkali kamarádi z mokrý čtvrti Karel Beneš, Karel Linhart, Karel Doubrava a ještě jeden, to byl pan Václavík. Ten byl hrozně milej, hodnej a správnej. Když mě pak k tomu křtu z tý hospody dotáhli, už jsem moc nevoněl, ani jsem nebyl suchej, do kostela je nepustili, protože byli všichni zmatlaný jak děla. Chodili pak po vesnici a všem mě ukazovali, že jsem živej, zdravej a krásnej a že mě křtít nepotřebujou.

Do základní školy jsem chodil do Nebovid. Jako školák jsem sbíral brouky, vyřezával, házel nožem a sekyrou. I lukem jsem střílel. A chodil jsem se vzduchovkou na vrabčáky. Za vrabčáka byla tehdá koruna, sežrali strašně moc pšenice a já měl s tehdejším předsedou dohodu. On měl doma asi osm dravců, kteří nemohli lítat, a potřeboval pro ně krmení. Když dravce krmíte třeba hovězím a ne tím, na co je z přírody zvyklej, za chvíli z toho zblbne, zmagoří. To je to samý jako u lidí. Chodil jsem teda za korunu střílet těm dravcům vrabčáky. Ne že bych jich moc postřílel, ale pro dravce to stačilo, a když jsem lítal s tou vzduchovkou, moc se tam nedrželi a toho obilí tolik nesežrali. To víte, když k zrní doletí hejno, který má tři nebo čtyři sta vrabčáků, tak to zrníčko pak ubejvá. On byl ten náš předseda chytrej a správnej chlap. Náš děda ho jednou strašně, ale strašně naštval. Protože náš děda, to víte, co sluníčko ukázalo, to měsíček dal, vono to jináč nešlo v tý době. A kdo to nepřizná, že to občas udělal, tak je lotr. Náš děda, si představte, potřeboval nějaký prkna. My jsme bydleli na takovým plácku, kde byl vjezd do bejvalýho statku, což bylo stávající JZD. A byla tam i truhlárna. Jednou v poledne vešel děda do truhlárny, sebral tam nějaký prkna, hodil si je přes rameno a co čert nechtěl, potkal právě toho předsedu.

„Kam deš, Karle, s těma prknama?“ zeptal se předseda.

A děda mu povídá:

„Di do pytle, předsedo, co to máš za lidi, člověk si sem de protáhnout pár prken a tady je to jak vymetený, tady není ani človíček.“

A předseda mu s těma prknama pomoh.

Když mu pak řekli, že pomáhal dědovi protahovat kradený prkna, tak ho málem ranila mrtvice. To byl náš děda, tomu koukala z jednoho oka lumpárna a z toho druhýho…

Víte, jaký já s ním měl starosti, když ležel v nemocnici? To už jsem byl teda větší, místo na pokoj jsem musel nejprve k vrchní sestře na koberec. Protože jak se nad ním sestřička nahnula… no, děda měl ruce nenechavý a to bylo furt:

„Šahá sestřičkám na zadek, šahá jim do výstřihu, vede nemravný řeči, má nemravný připomínky, schválně upouští věci, aby se sestřičky musely vohejbat.“

Zkrátka, bylo jasný, že děda má pořád chuť do života. Tak to šlo furt dokola, až jednou jsem tam přišel, hrnul se rovnou k vrchní sestře a ona mi říkala, že dneska nic, včera taky nic, šel jsem teda k dědovi a on mi povídá:

„Hele, člověče, mě už to nebaví.“

Říkám:

„A co bys chtěl?“

A on povídá:

„Zavináče a cigáro.“

Dal jsem mu cigáro, on si ho zapálil, šel jsem pro toho zavináče, a když jsem se vrátil, ještě ležel na popelníku hořící vajgl...

Děda bejval vysokej, snědej, černovlasej, černookej, za ním se ženský drápaly, no to bylo hrozný. I v tom věku, kdy mu bylo spíš sedmdesát než šedesát, furt se kolem něj motaly baby. I když byl nemocnej. On měl v sobě takovej nějakej ten magnet, co přitahoval.

Do školy jsem začal chodit v Nebovidech, řídícím byl pan Vopařil, takovej dost zvláštní pán, dej mu Pán Bůh lehký vodpočinutí, už je taky na pravdě Boží. Von měl dost rozdělenou tu vesnici podle toho, kam který dítě patřilo. Takovejm těm „lepším“ dětem jen vynadal, mě mlátil šmytcem. A já jsem mu to zase vracel zpátky i s úrokama. Moje oblíbená četba byla Knoflíková válka, von netušil, kdo mu to dělá, ale človíček, kterej si něco přečet, věděl, jakým způsobem se dospělýmu odvděčit, aby to nepovažoval za dětskou srandu a hledal někde mezi dospělejma. No, vracel jsem mu fest ty jeho vejprasky, co jsem dostával. A von mě řezal, hlava nehlava. Já jsem hodně a rád četl. V Nebovidech byla úžasná knihovna a paní knihovnice, která nerozlišovala, jestli si některý dětičky půjčujou knížky pro dospělý. Všichni lidi v Nebovidech měli svoji stránku v sešitě A4, kam se jim zapisoval číselnej symbol knížky, kterou si půjčili. Já měl svůj vlastní sešit A4, protože jsem si půjčoval tolik knížek, kolik jsem jich dokázal odnýst. Deset až patnáct knížek jsem přečet za tejden. Dokonce paní Pasecká, knihovnice, taková správně nasraná ženská na minulej režim – vona dělala tajemnici národního výboru, ale brala to tak, jako že to někdo dělat musí, určitě to nebyla žádná rudá záře nad Kladnem – tak tahleta ženská mě kolikrát podezřívala, že to dělám z plezíru, že ty knížky tahám domů jenom proto, abych vypadal jako sečtělá osoba. Občas mě zkoušela. Když jsem knížky vracel, čapla jednu z tý hromady, otevřela, kde ji zrovna napadlo, kousek přečetla a chtěla vědět, jak to bude pokračovat. A já jsem jí skoro vždycky vyhověl. Málokdy ne, ale to jen když mě ta knížka nebavila, tak jsem se na ni vyprd. Já jsem si nevybíral ani autory, ani žánr. Bral jsem to z regálu zleva doprava.

Od pátý třídy jsem chodil do školy v Červenejch Pečkách. Náš pan ředitel Vlach nádherně vykládal dějepis. A paní učitelka Kněžourková, kterou jsme měli na dějepis po něm, byla přímo fantastická. Vždycky přinesla na hodinu dějepisu nějakou knížku a na konci hodiny přečetla úryvek. Kdo věděl, jak dál, dostal jedničku. Já věděl skoro vždycky. A ona sedávala na lavici, měla nohu přes nohu, nám bylo krásnejch třináct, jí bylo tak jednadvacet, dvaadvacet, byly to zajímavý pohledy do krásný český krajiny…

Když jsme u tohoto tématu, co nějaké ty první lásky?

Má první láska byla o čtyři hlavy menší než já a těžší tak asi o šest váhovejch kategorií, no abych to nepřeháněl, ale byla taková malá kulaťoučká a náramně dobře věděla, co se má nebo nemá, když se hraje na pana doktora. Tak jsme si hráli furt pryč. Jednu dobu jsem vedle ní seděl v lavici, jsem s ní i vyfocenej. Pak další lásky, ty přicházely a odcházely... Já jsem byl chlapec veskrze nesmělej a stydlivej a holkám jsem se vyhejbal. Ale snad právě to je přitahovalo. Čím víc jsem před nima utíkal, tím větší jsem měl s nima problémy. Dokonce jsem jednu srazil na kole, když jsem jí chtěl dát dopis. No dopis, to se dávaly jen takový přeložený papíry. Zrovna nedávno jsem našel venku na suchým záchodě za rámkem zastrkanejch asi deset dopisů. Schovával jsem si je tam před babičkou, babička je nesměla dostat do ruky, to bylo samý miluju tě, nemůžu bez tebe žít…

Babička pro vás byla zřejmě velkou autoritou...

Samozřejmě, úžasná ženská, pracovitá, obětavá, naučila mě plíst, háčkovat, šít, vařit. A troufnu si říct, že dobře. Nevařím samozřejmě tak jako vy, ale třiadvacet let jsem chodil dělat domácí porážky a můžu se pochlubit, že jsem byl chválenej. Babička je ta, kdo mě naučil a kdo mě dokázal tak postavit do života, že když jsem byl v Americe nebo v Kanadě, ve Švédsku nebo v Rakousku, bez nějaký velký znalosti řečí, nikdy jsem se neztratil. Díky babičce jsem uměl plést svetry, vesty, šály. Nebo jsem koupil chemlon a vložky do bot a plet jsem bačkory. To víte, nebyly prachy. Taky jsem celý rodině ušil oteplováky. A docela sám jsem se naučil drhat. Pozdějc jsem si vyrobil tkalcovskej stav a tkal jsem na něm šály. Nechtěl je ale nikdo nosit. Teda mezi náma, byly hrozný. Že by hýřily nějakou příliš estetickou skladbou barev, to zrovna ne. Ale takový to překřižování osnovy, člunek mezi to a frk, frk frk, to mi dělalo radost. Hlavně proto, že jsem si myslel, že tím ulehčuju rozpočtu rodiny. Když je nosili omotaný kolem krku, kousalo to jak sviňa. Vždycky ale měli radost, když jsem jim je dal. Pak to používali raděj na něco jinýho, babička dokonce jako ucpávku do oken, aby netáhlo.

Měl jsem spoustu zálib, závodně jsem střílel malorážkou, ale puškou, s pistolí moc neumím. Střílel jsem ve Svazarmu Kolín klečák, ležák, stoják, jenže paní doktorka zjistila, že mám oko po úraze, a já to musel vzdát. A ten úraz – to jsme si dělali s klukama koule do praku, lil jsem olovo do vody a ono mi to prsklo do oka.

Mám rád zbraně, pistole, pušky, nože, meče, ale ne proto, že je to nástroj k zabíjení, ale kvůli tomu, že je to nástroj nádherný lidský práce. Když někdo zbraně odsoudí proto, že jima někdo někoho zabil, tak to respektuju. Ale když je někdo odsoudí šmahem, je trouba. To by se muselo odsoudit kde co, konečně třeba váleček na nudle, jak jsem slyšel od jedný paní, že jím ztrestá svýho manžela, kdykoliv přijde pozdě domů...

Pozor, já jsem v tom televizním pořadu řekla, že takový váleček, kromě toho, k čemu byl vyroben, by eventuelně mohl sloužit také jako trestátko na manžela.

Tak to pardon, kde jsem to přestal? Jo, když se třeba vyrábí japonskej meč, tak při výrobě takovýho meče se člověk rok učí, jak se má sedět při broušení. Víte, co to je za vodevzdání se týhletý práci? A úcta, s jakou bere do ruky ty jednotlivý kusy a pak meč samotnej, to je radost na to koukat. Kdyby třeba prodavačka od vás s takovou úctou brala peníze a stejně tak vám podávala zboží, tak bysme byli úplně jinde. Jenže vona vám to hodí. Vona k tomu nemá žádnej vztah. A to je vlastně ukázka vztahu lidí k práci. Až si lidi úplně přestanou vážit práce, ať už svý, nebo cizí, bude to začátek konce.

A k těm zbraním, věřím, že když někdo udělá zlo, vrátí se mu to. Zrovna tak, jak se mu vrátí dobro. Znám kluka, je strašně hodnej, skromnej, dobrotivej, tak ten kluk vyměnil ojetýho Favorita za dva japonský meče. Nepřejte si vědět, jak ho manželka sprdla. Jenže časem se přišlo na to, že jeden meč má hodnotu čtyři miliony dolarů a druhej, zhotovenej ještě před našim letopočtem, cenu nevyčíslitelnou.

Když se ještě tak zamyslím nad svým dětstvím… Víte, já jsem poznal, že i když budu se svejma nabitejma vědomostma mít na to, abych byl jedničkář, i když budu nejlepší ze třídy, že jsem zase zařazenej do kategorie trojkařů a nezvládnu s tím vůbec nic. Tak jsem se na to vyflák. Důvod? Jednoduchej. Neměl jsem rodiče. Pro mě vlastně bylo běžný oslovení „parchante“. Já jsem to teda někdy až tak úplně nebral. Ale víte, co je hrozný? Nemoh jsem si nevšimnout, že když mně někdo ublížil, tak na to setsakramentsky dojel. Třeba ta „hodná“ paní, co na mě křičela, že mi umřela máma. Dlouho ji nepřežila. Nebo, představte si, já měl německýho ovčáka. Já ho miloval. Toho psa někdo otrávil. A pár měsíců nato ten „někdo“ měl těžkej astmatickej záchvat a nedostal se k tomu svýmu fukadlu, který si kamsi založil. Nedokázal ho včas najít.

A těch případů bylo víc a je to dodnes. Třeba vám ještě někdy o nějakejch povím. Ale vraťme se k tý naší vesnici. Vztahy tam nebyly se všema zrovna nejlepší, spíš byly divný. A nemyslete si, dodneška nemůžou všichni strávit, že za Jardou Doubravů, za tím, co rost pro šibenici, najednou jezdí lidi z poloviny světa, to je problém!

Já docela obdivuju jednoho pána z Ruska. To byl takovej moudrej pán, léčitel, dokonce se dostal do carský rodiny. Pocházel z malý vesnice a jednou vám byl strašně nalitej. Vylez v tý vesnici na kostel, na takovej ten ochoz, co tam mají, a do všech čtyrech světovejch stran zahulákal:

„Moji milí spoluobčané, moji milí rodní, v týhletý vesnici mi můžou všichni políbit prdel!“

Protože jsem byl dítě bez rodičů, chtěl jsem furt v něčem bejt dobrej a pořád přitahovat ostatní. Zřejmě to bylo v tom, že jsem každou chvilku slyšel takový ty kecy – „Kde máš fotra?“ Chtěl jsem teda bejt něčím výjimečnej, chtěl jsem všechno umět, házet nožem, sekyrou, lasovat, žonglovat, dělat všechny možný kejkle, jenom abych upoutal, abych byl středem pozornosti, protože jsem to potřeboval.

Toužil jsem po harmonice, z té jsem byl úplně nemocnej. Ale harmonika byla moc drahá, proto jsem řekl babičce o kytaru. A babička, ta hodná paní, mně kytaru koupila. Jenže ona o kytarách nic nevěděla a jeden kluk zrovna prodával za dvě stovky Gibsona. No, dovedete si představit prsty desetiletýho kluka, to byly prsty do krve, hrůza, ale přesto jsem se na tom těch pár akordů naučil.

Taky jsem dostal kolo Favorita, babička ušetřila korunky. Víte, je to takový zvláštní, co se mi děje. Když si něco přeju, ale neřeknu to nahlas, tak se to stane. Kromě toho kola jsem si přál hrozně moc knížku, ze který nám paní učitelka v pátý třídě četla – Jezdec z neznáma. Já tu knížku zoufale chtěl, ale neřek jsem to nikomu a babička, když se vracela z nemocnice, kde byla na operaci s očima, povídá:

„Járo, přivezla jsem ti knížku.“

Neřekla jakou, ale já najednou věděl, že je to Jezdec z neznáma.

Můj spolužák měl bohatší maminku, než byla moje babička. Koupila mu Pionýra, Jawu 50, takový ty splašený trubky. A ten kluk to měl vyfešákovaný, vyvedený ve žlutozelenočerný barvě, měl na tom nastříkaný různý nápisy Marlboro a F1 a mělo to řidítka s hrazdou, no krásný! A já to chtěl. Nikomu jsem o tom neřek a představte si, jednou přijdu domů a tadleta motorka stála na dvoře. Babička mi ji koupila. Pak jsem chtěl spoustu jinejch věcí. Vyrost jsem na Spirituál kvintetu, ty písničky jsem měl hrozně rád a chtěl jsem se někdy se Spirituálem osobně setkat nebo aspoň se dostat na koncert. No a já jsem si s nima podával ruku! A skamarádil jsem se s Oldou Ortinským!

Když mi bylo patnáct, zamiloval jsem se do motokrosu. Babička v té době nějak přišla k penězům a zase mi koupila kytaru. Zase jí nikdo neporadil, koupila španělku, šílený pádlo. Na to se nedalo hrát vůbec, nemělo to žádnej zvuk, bylo to prkenný, hrozný a já to vyměnil za motorku. Motorku jsem později vyměnil za nejobyčejnější španělku, ale byla vyhraná a měla aspoň nějakej zvuk. Na tu jsem teda drnkal, samozřejmě první Dajánu. To jsem to drtil! Jenomže já nikdy neuměl zpívat. Ne, neuměl, to je blbý slovo, mně nikdy nevadilo dělat všelijaký kejkle, ale vadilo mně mluvit a zpívat. Tak jsem jenom hrál a na úkor zpěvu jsem se naučil hrát pravou rukou, ta levá se naučila řadu akordů a teďka už vzdoruje naučit se něco jinýho. Otík Zichů, bratr zpěváka Karla, mi řek, že kdyby on měl takovou pravou ruku jako já, že je superhvězda. A na to jsem hrdej. Časem jsem dostal nádhernou dvanáctistrunnou kytaru a taky jsem se přestal stydět zpívat. Protože vím, že tomu, kdo zpívá od srdce a rád, se u ohně nebo grilu prominou nějaký ty tóny, který tam nepasujou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Potkala jsem léčitele.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.