Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Robert Rebitsch

MATYÁŠ GALLAS (1588–1647)
Císařský generál a Valdštejnův „dědic”

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
obchod@grada.cz, www.grada.cz
jako svou 5295. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová
Přeložil, úvodem a závěrečnou kapitolou opatřil PhDr. Jan Kilián, Ph.D.

Sazba Q point
Barevné fotografie v 1. příloze Petr Kříž, ve 2. příloze Robert Rebitsch
Fotografie na obálce Petr Kříž
Černobílé fotografie v knize jsou z fotoarchivu Jana Kiliána
Počet stran 400 a 16 stran barevné přílohy
První vydání, Praha 2013
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Originally published by Aschenndorff Verlag GmbH & Co. KG, Münster, Germany, 2005.

Kniha byla přeložena ze zkráceného a upraveného originálu Matthias Gallas (1588–1647).
Generalleutnant des Kaisers zur Zeit des Dreißigjährigen Krieges.
Eine militärische Biographie vydaného nakladatelstvím Aschendorff Verlag GmbH & Co. KG, Münster, Německo.

© 2006 Aschendorff Verlag GmbH & Co. KG, Münster
Czech language editionm © Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Design © Q point, 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4778-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-9288-0 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9289-7 (ve formátu EPUB)

ÚVODNÍ SLOVO K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Životopisy předních vojevůdců a politiků různých dějinných epoch bezesporu patří ke čtenářsky mimořádně vděčným tématům a na tento zájem slyší jak popularisté, tak seriózní historiografie. Konflikt, který sužoval v 17. století Evropu po dlouhých třicet let, měl rovněž své hvězdné postavy, které se již dočkaly ne jedné či několika, ale dokonce i mnoha desítek monografií, ať již budeme uvažovat o kardinálovi Richelieu nebo o českému čtenáři ještě důvěrněji známém císařském generalissimovi Albrechtu Václavovi Eusebiovi z Valdštejna. Právě ve stínu této osobnosti, s mimořádným osudem a velmi tragickým koncem, zůstali ostatní muži třicetileté války, ačkoli se třeba i oni výrazně zapsali do středoevropských, potažmo českých dějin, a na odstranění frýdlantského vévody se podíleli velkou měrou. Zatímco tedy Valdštejn přitahoval, přitahuje a přitahovat jistě i nadále bude celé generace historiků, muži jako Jan Aldringen, Ottavio Piccolomini, Jindřich Šlik, ba dokonce Maxmilián z Trauttmansdorffu, přední císařský diplomat a spolutvůrce vestfálského míru, jsou stále bez moderní biografie a poznání jejich životních osudů, duševních pochodů a historického významu jsou značně torzovitá. Stejná slova, a to možná ještě dvojnásobně, donedávna platila o Matyáši Gallasovi. Přestože tento tridentský rodák po Valdštejnově smrti stanul v absolutním čele habsburské generality a k vykreslení jeho barvitého života je k dispozici úctyhodné množství kartonů v rámci rodinného archivu, tradovalo se donedávna mylně i datum jeho narození (1584/1588) a jméno (Jan Matyáš/Matyáš). Nemluvě o tom, že Gallas autorům psaného slova velmi často posloužil jako údajně zářná ukázka neschopnosti, nekompetentnosti a nestřídmého života – příkladem za všechny budiž oblíbená a ve velkých nákladech vydávaná práce švédského historika Petera Englunda (česky vyšla pod názvem Nepokojná léta), který nedokázal Gallasovo jméno v podstatě ani jednou přejít bez invektivy. Jaký však byl císařský generál poručík ve skutečnosti, jak probíhala jeho kariéra, jak je možné, že v čele armády stanul hned třikrát, byl-li opravdu tak neschopný?

Na uvedené otázky i na mnoho dalších se ve své knize snaží odpovědět rakouský historik Robert Rebitsch (*1968). Stejně jako Matyáš Gallas je i jeho první životopisec tyrolského původu, nikoli však z Tridentu, ale z Brixleggu, absolventem innsbrucké univerzity v oborech historie a filozofie s pedagogikou a psychologií. Magisterského gradu dosáhl v roce 1996, o čtyři roky později pak následovala disertační práce o Tyrolsku za vlády Karla V. (Tirol, Karl V. und der Fürstenaufstand von 1552), publikovaná vzápětí knižně. V Innsbrucku, nyní již jako docent na Institutu pro historické vědy a evropskou etnologii (Institut für Geschichtswissenschaften und Europäische Ethnologie), působí Rebitsch nadále. Je mj. odborným členem Innsbruckých historických studií, členem pracovního spolku pro poznání úlohy vojska v raně novověké společnosti (Arbeitskreis Militär und Gesellschaft in der frühen Neuzeit) a nositelem ceny Theodora Körnera za rok 2002. Specializuje se na evropské a tyrolské dějiny 16. a 17. století, zvláště pak na vojenskou historii a biografiku. Vedle uvedené prvotiny a zde předkládaného Gallase je autorem celé řady odborných článků a ještě dvou dalších významných knih, které jsou tematicky interesantní také pro českého čtenáře. V roce 2005 Rebitsch v innsbruckém univerzitním nakladatelství publikoval životopis Ruprechta Falckého, syna falckého kurfiřta Fridricha V., syna proslulého českého „zimního krále“ (Rupert von der Pfalz [1619–1682]. Ein deutscher Fürstensohn im Dienst der Stuarts). Zanedlouho následoval Gallas a po něm i Valdštejn, vydaný nedávno v prestižním nakladatelství Böhlau (Wallenstein. Biografie eines Machtmenschen, Wien–Köln–Weimar 2010) a vzniklý především v souvislosti s prací na životopisu tridentského rodáka.

Český čtenář se dosud musel spokojit jen s více či méně stručnými a velmi černobílými črtami Gallasovy pestré kariéry, které pravidelně i na pouhých několika řádcích přinášely větší množství nekorektních nebo zavádějících údajů. Mohl se také obracet ke starším knihám a studiím německých historiků z českého pohraničí, mj. k pracím Franze Némethyho, Antona Ressela a na prvním místě Hermanna Hallwicha, jejich zpracování však již dávno zastarala. Kniha Roberta Rebitsche je každopádně moderním a vyčerpávajícím zpracováním tématu se širokým pramenným záběrem a zohledňující velké množství odborné literatury. V předkládané publikaci se přitom nejedná o doslovný překlad německého originálu Matthias Gallas (1588–1647). Generalleutnant des Kaisers zur Zeit des Dreißigjährigen Krieges. Eine militärische Biographie (Münster 2006), ale o mírně zkrácenou a také (autorem samotným, redakcí a překladatelem) upravenou verzi, doplněnou pro českého čtenáře o stručný nástin osudů Matyášových potomků až do vymření rodu v 18. století.

I.
ÚVOD

Sledujeme-li odbornou literaturu o třicetileté válce poněkud podrobněji, musíme nutně dospět k závěru, že až na pár výjimek bylo zatím zcela okrajově pojednáno o vojenských událostech, stejně jako politických jednáních druhé poloviny tohoto krvavého konfliktu. Odhlédneme-li od několika děl, která se zaměřují na poslední roky války, 1 jedná se u výzkumů sahajících za rok 1634 většinou o důkladné pramenné sondy ve formě disertací. 2 Nicméně všeobecně platí, že první polovina války až do smrti generalissima Albrechta z Valdštejna je prozkoumána mnohem lépe než polovina druhá. Přehledová pojednání ke vzniku, průběhu a důsledkům konfliktu reflektují od Valdštejnovy smrti další události, jako například vojenské operace a rozhodující momenty, už pouze okrajově a soustřeďují se podstatně detailněji na mírová jednání ve Vestfálsku, která jsou velmi dobře známa díky klasickým pracím Fritze Dickmanna a také díky obsáhlé edici Acta Pacis Westphalicae. Skoro můžeme získat dojem, jako by soupeřící strany během jednání v Münsteru a Osnabrücku zastavily všechny válečné operace. Tak to ale opravdu nebylo.

Nejinak je tomu se znalostí jednajících osob. Jistě, existuje řada přínosných i méně přínosných biografií z doby třicetileté války, přesto nakonec vzbudily větší zájem mezi historiky jen některé postavy této epochy. Bezpochyby k nim patřili a patří český šlechtic Albrecht z Valdštejna, francouzský kardinál a premiér Armand Jean du Plessis, tedy Richelieu, a švédský král Gustav II. Adolf, kteří byli ceněni natolik, že se dočkali vlastních životopisů. Je nesporné, že tito přední a také protikladně hodnocení vojevůdci, resp. knížata, vyzařují zcela mimořádné fluidum. Na druhou stranu je ovšem při podrobnějším pohledu na biografie z třicetileté války také velmi překvapivé, že pro uvedený konflikt natolik zásadní osobnosti panovníků, jakými byli Ferdinand II. a jeho syn Ferdinand III., se v moderních pojednáních dosud nedočkaly rozhodně uspokojivého zhodnocení. Co ostatně platí pro ony habsburské vládce, platí ještě mnohem více pro císařskou generalitu třicetileté války – přirozeně, odhlédneme-li od Valdštejna. Skvělá práce Barbary Stadler o Gottfriedu Heinrichu Pappenheimovi 3 zůstává světlou výjimkou.

Protagonistou předkládané studie je generál poručík Matyáš Gallas, hrabě z Kampu (Castel Campo v někdejším tridentském biskupství) 4 a Freyenthurnu (Torre Franca, Mattarello; tamtéž), pán na Smiřicích, Liberci a Frýdlantu, skutečný tajný a válečný rada Jeho císařského Majestátu, komorník, generál lajtnant, polní maršál a nejvyšší, který byl během Valdštejnovy likvidace dosazen Ferdinandem II. za prozatímního vrchního velitele a po mnoho let stál v čele císařské armády. Gallas, za jehož největší počin můžeme jistě považovat vyhranou bitvu u Nördlingenu (5.–6. září 1634), se nikdy nestal předmětem samostatného výzkumu a vskutku také nepatří ke (kdysi) mnohem proslulejším nebo alespoň pozornost přitahujícím osobnostem třicetileté války. Ačkoli historická věda v posledních desetiletích stanovila jiná kritéria biografické záslužnosti než jen antikvární přívlastky vojenské slávy, pochybného hrdinství a sporného úspěchu, 5 césura v příslušném výzkumu s ohledem na jeho hodnost císařského generála poručíka a de facto vrchního velitele přece jen překvapí. Vždyť tento muž byl po císaři, případně po generalissimovi, nejvyšším důstojníkem říšské armády.

Pokud už Gallas nalezl v literatuře ohlas, pak spíš negativní, přinejmenším coby neúspěšný zjev, jako takzvaný „kazivoj“. Nedávno dokonce jeden historik a specialista na skandinávské dějiny konstatoval, že švédští vědci císařskému generálu poručíkovi věnovali málo pozornosti právem. 6 S tímto názorem lze sotva souhlasit, jelikož životopisná záslužnost se nevztahuje jen na úspěch, historickou velikost, prominenci, mimořádnost nebo zvláštní vlastnosti. Ani ty, kdo byli po právu zapomenuti, ať je tomu z jakýchkoli důvodů, věda opomíjet nesmí. Již delší čas už nejsou beztak sporná klíčová slova jako „jedinečnost“, „nenahraditelnost“, „ojedinělost“, „proslulost“, „osobnost“, „hrdinství“ a „významnost“ výlučnými kritérii pro osoby, jež si zaslouží pozornost, jelikož se novější biografie zabývají také tzv. „prostými lidmi“, typy či skupinami (např. i rodinami 7). 8 Má-li být historiografie chápána jako věda o člověku a jako věda o lidském jednání (nebo také ne-jednání) v prostoru a čase, musí se rovněž rozšířit spektrum biograficky zpracovávaných osob, ať už jde o individuality nebo uzpůsobené a propojené kolektivy. Toto spektrum je takřka bez hranic.

Biografická historiografie sice může postavit do středu svého pozorování individuální životopis (nebo kolektivy), měla by ale přesto uspokojit historický zájem o poznání. 9 Proto především platí potřeba pojednat historický a také osobnostní moment, a nikoli jen všeobecně historickou či osobní biografii. Musí být tudíž zkoumána otázka, nakolik a kdy pojednávaná osobnost vůbec disponovala dějinnou relevancí. Přitom nelze líčit jen osobní životopis, ale je nutno zohlednit rovněž historické události, procesy, ekonomické a sociální rámcové podmínky a struktury. Zkrátka, postava sledovaná v biografickém dějepisectví musí být zasazena do politického, sociálního, konfesního a ekonomického kontextu, resp. do všeobecných dějin své doby.

Olaf Hähner rozdělil historické biografie na dva základní typy, syntagmatickou a paradigmatickou. Syntagmatická se soustřeďuje na jednající, dějinotvorné osobnosti, paradigmatické biografie naproti tomu pojednávají o osobách, které mohou být „považovány za předmět působení dějin“. 10 Řečeno trochu jednodušeji, redukují se tu oba zmíněné typy na „tvůrce a hrací figurky dějin“. Byť budou takové kategorizace na základě šedých zón a smíšených forem vždy poněkud problematické, musí být Matyáš Gallas zařazen spíš do druhé kategorie. Generál poručík jistě nebyl osobností, která by představovala hybatele historických událostí, jakými byli např. Alexandr Veliký nebo Napoleon, nebyl v žádném případě iniciátorem a tvůrcem důležitých historických procesů nebo počinů, naopak jen jakousi převodovou pákou a zrcadlem dobových okolností, stejně jako obětí pro dobu typických rámcových podmínek. Přesto může být na jeho osobě velmi dobře ukázán význam individuálního jednání a rovněž selhání. V osobě generála poručíka se přímo zosobňuje vedení války císařskou stranou ve druhé polovině třicetileté války: strategie, rozhodovací procesy, rozhodnutí samotná, rozkazy, plány, záměry, schopnosti, ale také nemohoucnost Habsburků přivodit ve válce rozhodující obrat. Gallas byl bez nadsázky výkonným orgánem Habsburků, ačkoli přirozeně mohl vnést do rozhodovacích procesů své myšlenky a názory v podobě plánů polních tažení a zhodnocení situace. Tridentský rodák byl člověkem s nosnou funkcí, jehož záměry a motivy k jednání musely být podřízeny cizím tlakům. Tento antagonismus se dá nejlépe doložit před polními taženími nebo během nich. Ať už byl jeho vliv na císaře (případně námitky proti jeho rozhodnutím) jakkoli velký, musel nakonec Gallas příkazy a pokyny z Vídně provést. Právě v tom však spočívá podnět k zabývání se osobou a činností generála poručíka, neboť historický výzkum se dosud nezaměřil ani na průběh řešení rozhodovacích problémů, ani na přesnější postup většiny vojenských operací zejména ve čtyřicátých letech 17. století. Mnohé zůstalo torzem, detaily se pak dají nalézt ve speciálních výzkumech.

Čtenáři předkládaná publikace je vojenskou biografií, začleněnou do politického, ekonomického a sociálního kontextu třicetileté války. Tak jako politické životopisy státníků, zřídka i žen, 11 zkoumají zvláště jejich vliv, případně působení na důležité a státní počiny, na vnitřní i zahraniční politiku jejich doby, může být biografie generála poručíka jen vojensko-historickým pojednáním jeho činnosti. Jednak byl Matyáš Gallas – alespoň pro dobu, kdy je pro nás zachytitelný prameny – od mládí vojákem, jednak je většina archivního materiálu zahlcena vojenskou tematikou. Život generála poručíka Gallase se odehrával ve válce, on sám byl čistě polním důstojníkem, nikoli poradcem na dvoře ve vojenské šarži, nepatřil k vojenským velkopodnikatelům á la Valdštejn, ani ke dvořanům či velkoryse vystupujícím mecenášům umění. Jeho vojenstvím ražený životní osud se pochopitelně odráží v archivním materiálu. Sotva Gallas opustil jeviště válečného divadla, jako například v letech 1640–1642, písemné záznamy o jeho životě a počínání se ihned rapidně ztenčily. Dosud málo využitý rodinný archiv Clam-Gallasů, dnes uložený v děčínské pobočce Státního oblastního archivu v Litoměřicích, skrývá pro téma Matyáš Gallas obsáhlou, k rekonstrukci jeho vojenských misí nepostradatelnou válečnou kancelář z let 1629 až 1647. Nevojenské složky z rodinného archivu informují jen velmi málo o soukromém životě generála poručíka, výrazně více informací skýtají k jeho majetkům a obchodům. Pro vojenské aktivity v období od roku 1630 do roku 1637 mají rovněž velký význam Stará polní akta (Alte Feldakten) v oddělení Válečného archivu Rakouského státního archivu (Kriegsarchiv des österreichischen Staatsarchivs) ve Vídni. Po roce 1637 je obsah Starých polních akt k Matyáši Gallasovi mnohem útlejší. Teprve pro rok 1644 se stává Gallasova válečná korespondence ve Válečném archivu znovu vydatnější. Třetím významným pramenným zdrojem pro vedení války císařskou armádou, a tím i pro Gallase, jsou Válečná akta (Kriegsakten) v oddělení Rodinného, dvorského a státního archivu (Haus-, Hof- und Staatsarchiv) ve Vídni. Tento fond vhodně doplňuje Stará polní akta. Uvedené tři zdroje obsahují korespondenci Gallasem odeslanou i přijatou, příslušné rozkazy a informace od obou Ferdinandů i dopisy různých generálů a císařových poradců. Samozřejmě, že i v jiných, v příloze uvedených archivech lze nalézt cenné údaje k životopisu a k vojenským aktivitám v Tridentu narozeného generála.

Nikoli nepodstatná část relevantního českého archivního materiálu byla zpracována v sedmi svazcích edice Documenta Bohemica bellum tricennale illustrantia (DBBTI) a zprostředkována formou regestů nebo v plném znění. Tento záslužný projekt je rozhodně nejpřínosnější pramennou edicí pro celkový pohled na třicetiletou válku, jelikož velkorysý podnik Acta Pacis Westphalicae pojednává „jen“ o období vestfálského míru a rovněž ambiciózní a kvalitativně vynikající bavorský projekt ke korespondenci a aktům pro dějiny třicetileté války zatím nepřekročil dobu pražského míru. V případě DBBTI se jedná o z velké části spolehlivě parafrázované písemnosti z českých rodinných archivů, které byly uveřejněny po nutné selekci. Ačkoli edice zřídka vykazuje hrubé obsahové chyby, je přinejmenším občas tristní zlomkovitá parafráze jednotlivých písemností.

Biografické možnosti, jak uchopit Gallase na základě pramenných a výzkumných zdrojů, jsou pak všechno jiné, jen ne příznivé, jelikož k prvním třiceti letům jeho života chybí širší a skutečně vypovídající pramenná základna. Zde je nutno se spolehnout hlavně na soudobou historiografii, která však rozhodně nepracovala s takovou objektivitou, jakou bychom si dnes přáli. Vychází-li životopisec z toho, že se schopnosti a sklony utvářejí v raných životních fázích osobnosti, musí zde nastat jisté manko. Už jen z toho důvodu je i tato studie „částečnou biografií“, jak o ní všeobecně hovoří Joachim Rohlfes, tedy biografií, která rozhodně nepojednává o všech životních aspektech a musí se koncentrovat na jednu nebo několik málo perspektiv. 12 Vedle sociálních a ekonomických aspektů, které by měly přijít ke slovu podrobněji, stojí pochopitelně v případě generála poručíka v popředí vojenské hledisko. Stav pramenů a profese sledovaného muže utvářejí takové těžiště samy od sebe. Naopak zde nemůže být do posledního úhlu osvětlen jeho soukromý život ani definitivně platný celkový obraz jeho osobnosti.

Tato kniha se však nechce soustředit jen na pouhé líčení událostí, ale musí (jak už bylo zmíněno) zohlednit i ekonomický a sociální kontext. I když se ke Gallasovu dětství a mládí nedá nalézt nic konkrétního, bude nutné položit si otázku po jeho společenském prostředí a původu. Problematika druhého života našeho hrdiny nesmí být v historiografii v žádném případě opominuta, vzhledem k nedostatku obsáhlejších biografických prací o generálu poručíkovi bude nicméně stručnější. Gallas se totiž stal v souborných dílech nanejvýš předmětem biografických skic. Biografická studie musí ovšem dále zodpovědět otázku vzestupu muže z nižší šlechty do (druhé) nejvyšší funkce v císařské armádě, rozkrýt zisk rozsáhlého majetku, vyjasnit finanční výdělky, popsat Gallasův poměr k Valdštejnovi, stejně jako vůbec osvětlit vojevůdcovu společenskou síť, vysvětlit způsob jeho vojenské činnosti, vymezit osobní a strukturální rámcové podmínky jeho jednání a přirozeně také představit jeho osobní mínění a pocity v krizových situacích, nakolik to bude možné.

Podstatný význam v neposlední řadě zaujímá rozhodovací proces v císařské vojenské strategii za třicetileté války, kde měl generál poručík minimální právo návrhů, a jeho vztah k Ferdinandovi II. i k Ferdinandovi III. Tato životopisná práce o Matyáši Gallasovi by však neměla být chápána jako modelová studie typického důstojníka třicetileté války. Vždyť Gallasova kariéra se až do jeho čtyřicátého roku neodvíjela pro muže z jeho sociálního prostředí nijak mimořádně, a teprve vstupem do císařské armády se vzestup urychlil s nebývalou razancí. Už vůbec tu není činěn pokus představit generálova rozhodnutí a chování z pohledu historické psychologie nebo psychoanalyticky pojaté případové studie. K tomu autorovi těchto řádků chybějí znalosti z oboru psychologie a také potřebná pramenná základna, jelikož pro prvních třicet let života tridentského rodáka nejsou k dispozici žádné prameny osobní povahy. Proto nemohou být k psychologicky směrodatným životním fázím učiněny žádné zaručené, vědecky objektivní výpovědi.

Středem zájmu všech pozorování bude zajisté generál poručík Matyáš Gallas a jeho „působiště“. Nicméně za třicetileté války se samozřejmě bojovalo na mnoha frontách. Překládaná práce ovšem nechce a nemůže poskytnout celkové pojednání o císařské vojenské strategii za třicetileté války, analyzována mohou být pouze ona válečná jeviště, na nichž Gallas velel, a ona rozhodnutí, jichž se účastnil. Ostatní pro průběh války důležité události budou alespoň zmíněny, pokud Gallase nějak ovlivňovaly.

Konečně by měl být na základě nově získaných stop a znalostí válečných průběhů a operací, stejně jako výpovědí a názorů soudobých osobností, předložen diferencovaný obraz generála poručíka, v němž by neměly najít odezvu jen osobní důvody jeho selhání nebo naopak úspěchu, ale také symptomatické rámcové podmínky a struktura vedení válek v dané době.

II.
MATYÁŠ GALLAS V HISTORIOGRAFII A LITERATUŘE

Sepisujeme-li biografii historické postavy, nelze opominout již existující hodnocení jiných historiků. Jednotný obraz nám ovšem poskytnou málokdy, protože na jednu a tutéž postavu pochopitelně existují zcela rozdílné pohledy. 13 Důvodem toho může být na jedné straně způsob odlišného užívání pramenů a literatury, na straně druhé tu jistě svou neopominutelnou roli sehrávají také životopiscova osobnost, socializace, politická příslušnost atd., a to navzdory veškeré snaze o objektivitu. Právě sepsání biografické studie v sobě skrývá nebezpečí, že toto bezpodmínečně nutné vědecké kritérium objektivity sejde pisateli z očí. Až příliš snadno sklouzávají autoři životopisů k subjektivním náhledům a hodnotí pojednávanou osobu zcela pozitivně nebo zcela negativně. Jelikož se navíc osobní hodnocení historika většinou rovná posmrtnému posouzení, resp. pozdějšímu, avšak manifestnímu známkování, měl by dát posudek, pokud je vůbec nutný, silně diferencovaný obraz. Přitom platí, že diferencovat by se mělo na rozličných úrovních, komponenty zkoumat v různých kritériích, a přesto neztratit ze zřetele celistvost té které postavy. Například lidská složka pojednávané osoby většinou představuje jinou úroveň posudku než její konání a jednání ve funkci, která jí byla přidělena.

Pokud budeme bilancovat zmínky o císařském generálu poručíkovi Matyáši Gallasovi v příslušné literatuře posledních dvou set let, dostaneme (v protikladu k názorům mnoha jeho současníků) jasný obraz situace: Gallas byl „pijan“ (což reprezentuje jeho lidskou komponentu) a „kazivoj“ (profesní komponenta). Generál byl tedy lidskými deficity zatíženým, neschopným vojákem, který za svou proslulost coby „kazivoj“ vděčil nešťastným, ba dokonce katastrofálním tažením a jiným nezdařeným vojenským operacím. Zde ještě nehodláme hodnotit názory jdoucí zpět až k jeho současníkům, nejprve se na zaznamenané úsudky jen podívejme, abychom si ukázali běžný obraz císařského generála ve službách habsburské dynastie.

Na rozdíl od hodnocení historiků v 19. a 20. století jsou soudobé (a prohabsburské) komentáře přirozeně mnohem pozitivněji laděné. Jedním z nejvýznamnějších habsburských historiografů první poloviny 17. století byl bezesporu Franz Christoph Khevenhüller, hrabě z Frankenburgu (1588–1650). 14 Narodil se v Korutanech, na svých kavalírských cestách procestoval Itálii, Nizozemí, Francii i Anglii a v letech 1617–1631 působil jako císařský vyslanec na španělském dvoře v Madridu, takže jej lze považovat za důvěrného znalce španělských poměrů s dobrými kontakty na španělskou korunu. V roce 1621 se stal Khevenhüller tajným radou a roku 1623 rytířem Řádu Zlatého rouna. 15 Jeho obsáhlé a podrobné dílo Annales Ferdinandei, 16 sepsané z pověření císaře Ferdinanda II., které vyšlo v prvním vydání v devíti dílech a ve druhém v dílech dvanácti se dvěma suplementárními svazky, právem platí za ústřední počin rakouského barokního dějepisectví. 17 Khevenhüller se přitom mohl opřít o bohatý písemný materiál ze státních i soukromých archivů, který občas přepisoval doslova a bez udání pramene. Vedle genealogií, politické korespondence a důležitých vyslaneckých zpráv nesmí být přitom zapomenuto na ještě jeden zdroj Khevenhüllerova díla – jako vysoký státní úředník udržoval kontakty s nejvýznamnějšími státníky, důstojníky a osobnostmi své doby. Proto se můžeme domnívat, že se mnohé sám dověděl přímo od osob, jimž později věnoval jinou svou práci, Conterfet Kupfferstich, dílo se zvláště pečlivými biografickými skicami a půvabnými mědiryty. 18

Matyáš Gallas na rytině z knihy G. Priorata Vitae et attioni

S Matyášem Gallasem přišel Khevenhüller do kontaktu vícekrát. V březnu 1636 doručil do hlavního ležení armády ve Špýru císařskou instrukci pro tažení do Francie, porozprávěl tam s generálem i s jinými rady a společně s Gallasem v roce 1646 konal válečnou konferenci. 19 Jistě nešlo o jediná setkání podobného druhu. Kontakt zůstal zachován díky vystoupením generála poručíka a tajného rady Gallase, byť spíše řídkým, v dvorské válečné radě až do roku 1647. 20 Khevenhüller tedy znal tridentského rodáka velmi dobře. Ve svém Conterfetu věnoval generálu poručíkovi podrobnou a pozitivně laděnou životopisnou skicu. 21 Na závěr tu konstatoval: „… und kan er sich berühmen, dass ob er wohl etlich und Dreyßig Jahr commandiert, von seinem Feind kein haupt-straich empfangen, aber wol deren etliche ausgeben, die zu erzehlen zu lang wären.“ 22 Není přitom v žádném případě překvapivé, že kronikář ve službách Habsburků patřičně vyzvedl úspěchy generála poručíka, jehož si cenil pro jeho obezřetnost a moudrost. 23 Naproti tomu katastrofální neúspěchy, které by musely při posuzování rovněž padat na váhu, připisoval jiným faktorům, jež však rozhodně nesouvisely s Gallasovým selháním. Khevenhülller tak určitě nevykreslil vyvážený obraz vrchního velitele hlavní císařské armády, nelze jej však opomíjet s ohledem na jeho soudobé znalosti. Vždyť Annales Ferdinandei uvádějí i taková fakta, která už se nedají v jiných souborech nalézt, a to včetně rodinného archivu Clam-Gallasů. 24

Prakticky totéž platí pro dílo Conteho Galeazza Gualda Priorata (1606 až 1678), 25 který byl v roce 1664 povolán do Vídně jako císařský rada a historiograf a stal se „dějepiscem leopoldinského dvora“. 26 Gualdo Priorato, jenž předtím pracoval pro francouzského krále Ludvíka XIV. 27 a po několik let i pro švédskou královnu Kristýnu, byl ve Vídni vybaven velkorysými prostředky a mohl pro svá díla neomezeně využívat státní archivy. Ve Vicenze narozený, v císařské armádě za mantovské války a poté pod Valdštejnem sloužící voják a historik nám poskytl několik záchytných bodů, zvláště pak k jinak neznámým mladým letům Matyáše Gallase, byť jich také není mnoho. Jinak i zde v popředí stojí oslavný hymnus na „velkého vojevůdce“, s nímž pisatel sdílel mj. prožitek války o mantovské dědictví.

Zcela odlišně je třeba hodnotit dílo vorarlberského duchovního Leonharda Pappuse z Tratzbergu (1607–1677). 28 Pappus pocházel z Feldkirchu, roku 1633 se stal duchovním radou císaře Ferdinanda II., poté kanovníkem v Augsburku, roku 1639 byl bavorským kurfiřtem Maxmiliánem I. jmenován generálním vikářem a roku 1646 jej císař ustanovil rezidentem na papežském dvoře. Nedoceněné dílo augsburského a kostnického kanovníka je mimořádně zajímavé zvláště proto, že jako současník a navíc historik habsburské dynastie císařského generála poručíka v určitých pasážích spíš kritizoval a dokonce narážel na Gallasovu neschopnost. Ačkoli byl Pappus (při své kariéře zcela pochopitelně) zcela na straně Habsburků a zaujatý proti Švédům i Francouzům, nezdržoval se rozhodně kritiky na účet císařských porážek a Gallasem spoluzaviněných vojenských katastrof. 29

Z dnešního hlediska nesporně velmi zajímavý obraz o generálovi poručíkovi skýtají fundované vojenské spisy hraběte Raimonda Montecuccoliho (1609–1680). Raimondo od útlých let sloužil Habsburkům, zúčastnil se mnoha bitev třicetileté války, např. u Breitenfeldu, Lützenu a Nördlingenu, v roce 1644 se stal polním maršálem, velel v první severní válce (od roku 1658 jako polní maršál pomocných císařských sborů), roku 1664 zvítězil u Sv. Gottharda nad Rábou nad osmanskou přesilou a velel císařským jednotkám ve válce proti Francii. Z Modeny pocházející nositel Řádu Zlatého rouna však nebyl jen zkušeným praktikem, uplatnil se velmi úspěšně i jako autor vojenských spisů. Coby analytik válečného dění a vojenství dosáhl tento Ital, roku 1668 jmenovaný prezidentem dvorské válečné rady, evropského věhlasu. 30 Je proto nepochybné, že jeho spisy představují pro posuzování jednotlivých postav prvotřídní zdroj. Ve svém „Pojednání o válce“ (Trattato della Guerra), v němž popsal své osobní zkušenosti takřka jako praktický návod k vedení války, opakovaně zmiňoval nařízení svého mentora Gallase jako dobrý příklad operativních a taktických akcí. V díle uvedené akce různých vysokých důstojníků měly ukázat jak vzorová, tak také chybná opatření velitelů. Přestože Montecuccoli svého patrona v určitých bodech i kritizoval, jeho celkový posudek vyznívá veskrze kladně. Skoro by se dalo tvrdit, že za třicetileté války se tento ještě mladý důstojník od generála poručíka mohl ve vojenských odborných znalostech lecčemu přiučit. 31 Matyáš Gallas je tak v Montecuccoliho spisech líčen jako kompetentní, uváženě jednající, mazaný, nikoli však bezchybný velitel. Vesměs pozitivní perspektiva je proto s ohledem na pozdější, většinou velmi dehonestující soudy o tridentském rodákovi, velmi zajímavá. Přesto má toto hodnocení poněkud pochybnou pachuť. Nejenže byl Montecuccoli jedním z blízkých důvěrníků generála poručíka, navíc se ještě zdá, že Gallas roku 1638 mladého důstojníka uchránil před soudním tribunálem. Po těžkých excesech Montecuccoliho oddílů na panstvích braniborského kurfiřta totiž přišel císařský příkaz k Raimondovu zatčení, 32 který Gallas patrně nikdy nesplnil. Alespoň se to nedá prokázat. Tridentský rodák byl pro Montecuccoliho jistě více než jen nadřízeným.

Jinak tomu bylo u švédské historiografie. Švédský historik Bogislaw Philipp z Chemnitz (1605–1678), podle Friedricha Hermanna Schuberta „jeden z nejdůležitějších literátů švédské velmoci v 17. a 18. století“ 33, líčil vojenské porážky císaře s očividným sarkasmem. Chemnitz se narodil roku 1605 jako syn německého právníka ve Štětíně a vystudoval práva a historii v Rostocku a v Jeně. Od roku 1627 je doložitelný coby důstojník v nizozemských službách, v roce 1630 vstoupil do švédské armády. Ve švédském království udělal štětínský rodák velkou kariéru, když jej roku 1644 královna Kristýna jmenovala dvorním dějepiscem. Chemnitz pak ve 40. a v 50. letech 17. století sepsal své hlavní dílo, čtyřsvazkové dějiny třicetileté války ze švédské perspektivy. 34 Pod pseudonymem Hippolithus a Lapide už předtím napsal tehdy senzační Dissertatio de natione status in Imperio nostro Romano-Germanico, v níž vznesl ostrou obžalobu katolického habsburského císařství, které postavil na roveň tyranii. Jeho ideální představou pro Svatou říši římskou národa německého byla spíš vláda aristokracie, resp. svazku suverénních knížat, a to při úplném vyloučení legislativní moci císaře a naopak za posílení říšského sněmu. 35 Stejně jako Khevenhüller ve Vídni, mohl i Chemnitz ve Stockholmu velkoryse využívat úředně nashromážděné dokumenty. Velmi zdařile přitom zkompiloval do podrobného a náročného vypsání válečného dění tehdejší velká dějepisná díla, oficiální korespondenci švédských státníků a vysokých důstojníků, letáky, stejně jako asi i ústní podání, a to částečně doslovně a aniž by uvedl své zdroje. Při jeho nechuti vůči Habsburkům činilo Chemnitzovi jistě potěšení poukazovat na očividné neúspěchy císařského generála poručíka Gallase. O předání velení v císařské armádě Leopoldem Vilémem 36 znovu povolanému Gallasovi roku 1643 napsal: „…und ward dessen stelle durch Gallas ersetzt: Von deme man, Schwedischen theils, gute hoffnung gehabt, das wie Er allbereit eine Armee oder zwo dem Kayser ruinieret, Er solches vielleicht noch einmal thun würde.“ 37 Naděje švédského dvorního historiografa nezůstaly nenaplněny. Po katastrofě severního tažení císařské hlavní armády proti Švédům do Dánska roku 1644 mohl Chemnitz ve svém díle shrnout: „…(Gallas armádu) in kurzer Zeit ohne Hauptstreich in solchen Ruin gesetzt, das dergleichen in Historien nicht leichtlich wird zu finden sein.“ 38

Jeden z jeho nástupců ve funkci švédského dvorního historika, známý německý filozof a říšský publicista Samuel Pufendorf (1632–1694), dospěl ke stejnému hodnocení: „…also wurde das Commando über die kaiserliche Armee Gallassen wieder aufgetragen, worüber sich die Schweden freuten. Denne sie wussten seine Mode, dass er die Armee allemahl ruinierte.“ 39

Zdá se, že soudy švédského dějepisectví převzal i Friedrich Schiller (1759–1805; roku 1802 nobilitovaný), společně s Johanem Wolfgangem von Goethe největší z klasiků německé literatury, a zařadil je do svých obsáhlých dějin třicetileté války. „Von seiner großen Macht“, psal německý básník a historik o tažení roku 1644, „brachte Gallas bloß einige tausend Mann und den Rum zurück, dass kein größerer Meister zu finden sei, eine Armee zu ruinieren.“ 40 Gallasovo tažení roku 1638 proti švédskému generálovi Janu Banérovi hodnotil právem poněkud mírněji: „Erzherzog Leopold, ein Bruder des Kaisers, erhält den Kommandostab, um die Ungeschicklichkeit seines Vorgängers Gallas wieder gut zu machen und die Armee aus ihrem tiefen Verfalle zu erheben.“ 41 Schiller byl, jak známo, nejen básníkem a dramatikem, ale mezi květnem 1789 a polovinou března 1791 profesorem dějin na univerzitě v Jeně a pracovně velmi zapáleným historikem. 42 Dějiny třicetileté války byly společně s nizozemskou revolucí jeho největším a jistě nejlepším historickým dílem, které však mezi historiky 19. a 20. století našlo spíš jen okrajovou pozornost, a když už, tak bylo přijímáno a hodnoceno velice rozdílně. Důvod můžeme nejspíše hledat v jeho idealistickém směrování k estetickému pojetí dějin. Historik Schiller, který netajil, že dějepisectví se musel věnovat i kvůli nedostatku peněz, nedokázal nikdy zcela potlačit básníka Schillera. Morální jednání a idea všeobecné „politické estetiky“ jej proto zajímaly víc než do detailů věrné podání faktů. 43 Podstatně větší uměleckou svobodu si mohl švábský rodák dovolit ve své trilogii o Valdštejnovi (Wallenstein). 44 Navzdory svým dobrým vědomostem dramatik Schiller Matyáše Gallase zcela vymazal a na jeho místo coby generála poručíka císařské armády dosadil Ottavia Piccolominiho. Piccolomini, který se díky svým pomluvám na adresu generalissima podstatně podílel na sesazení a likvidaci Valdštejna, měl v této době sice již generálskou hodnost, nikoli však tak vysokou funkci jako Gallas, který byl během akce proti frýdlantskému vévodovi skutečným vrchním velitelem císařské armády. Tím tedy ovšem Schiller Piccolominiho hodnotil na účet generála poručíka Gallase, jehož důležitá role v komplotu proti Valdštejnovi byla nicméně rovněž nezpochybnitelná.

V literatuře zůstal Matyáš Gallas jen okrajovou figurou. Býval sice opakovaně uváděn dramatiky v souvislosti s tolik oblíbenou valdštejnskou aférou, nikdy se ale v dramatech nedočkal „hlavní role“, která by mu přináležela. Spisovatelka Ricarda Huch (1864–1947), 45 autorka rozsáhlého díla a promovaná historička, která se mimo jiné zabývala třicetiletou válkou, 46 dospěla ohledně postoje Gallase k Valdštejnovi ve svém dramatu o vévodovi z Frýdlantu a o jeho likvidaci k téměř stejnému závěru jako Heinrich Ritter von Srbik 47 ve svém detailním pojednání o Valdštejnově konci: „…během toho přece jen ještě převažovala, nejvíce u Gallase, nejméně u Aldringena, oddanost Valdštejnově osobě a nejistota o stálosti úmyslů na obou stranách.“ 48 Jedná se jistě o výstižnou poznámku důvtipné a historicky dobře vzdělané autorky. 49 Jinak je u ní Matyáš Gallas v charakterové studii o vévodovi z Frýdlantu líčen bez jakéhokoli hodnocení a podstatněji výraznějšího profilování se nedočkal ani v jejím pojednání o třicetileté válce. Jen krátce Huch naráží, v souvislosti s obsazením jednoho generálského postu Petrem hrabětem Holzappelem, zvaným Melander, na neschopnost generála poručíka a jeho krytí jistou dvorskou klikou. 50

Rakouský spisovatel Friedrich Schreyvogl (1899–1976; v letech 1955 až 1961 místoředitel a šéfdramaturg vídeňského Burgtheatru) rovněž sáhl ve svém románu o Valdštejnovi po historické postavě Matyáše Gallase, aniž by jej však blíže charakterizoval nebo historicky fundovaně zhodnotil. Gallas, coby nový vrchní velitel císařské armády, se sice ve Schreyvoglově dramatu postaral o jeden z vrcholů, když spěchal do hlavního ležení sesazeného a k smrti odsouzeného generalissima v Plzni, měl možnost jej zajmout, a přesto tak tentokrát ještě neučinil. 51 Nicméně podrobněji se pod „charakterovou lupu“ uvedeného kritického spisovatele Gallas nedostal.

Jelikož se pak Matyáš Gallas dosud nestal předmětem žádné obsáhlejší biografie, představoval jeho dosud nejpodrobnější biografické zhodnocení článek vorarlberského historika a filologa Josefa (rytíře) Bergmanna (1796 až 1872), 52 od roku 1828 ředitele mincovního a antického kabinetu sbírek na zámku Ambras, člena císařské akademie věd ve Vídni i královské akademie v Mnichově a v letech 1831–1844 učitele synů arcivévody Albrechta. Článek je součástí Bergmannova dvousvazkového kompendia vydaného roku 1858. 53 Velmi detailní a už jen z toho důvodu hodnotná životopisná skica sice není oproštěna od chyb a mylných údajů, přesto je pozoruhodná vzhledem ke kritickému přístupu k osobnosti generála. Vorarlberský gymnaziální profesor zvláště kriticky hodnotil tažení v letech 1638 a 1644 proti Švédům a uvedl i známý verdikt o „kazivojovi“, 54 který se dá ale nalézt již v Rakouském lexikonu vojenské konverzace z roku 1852, sepsaném c. a k. důstojníky. 55 Pověst, že dokáže zruinovat celé armády, si přitom Gallas získal již u svých současníků, jak můžeme vidět v úsudcích švédského historika Bogislawa Philippa z Chemnitz nebo v korespondenci císařského pověřence v Hamburku dr. Johanna Söldnera, 56 který měl vynikající kontakty na francouzské vyslance, jejichž názory citoval. Odsud byl už jen krůček k nelichotivému přízvisku „kazivoj“.

Přezdívka a jí odpovídající posouzení jeho vojenských schopností a osobních slabin, včetně neustálé opilosti, zůstaly paradigmatem ve statích rozličných vědeckých slovníků a také v literatuře. Antonín Gindely (1829 až 1892), 57 gymnaziální profesor dějin, od roku 1862 mimořádný profesor rakouských dějin na pražské univerzitě a od roku 1867 profesor řádný, navíc činný jako český zemský archivář, který na historiografickou scénu vstoupil třídílnou monografií o třicetileté válce, 58 ohodnotil tridentského rodáka během jeho druhého generalátu zcela v uvedeném smyslu. „(Císař) připustil, aby schopný Piccolomini vstoupil do španělských služeb, a namísto arcivévody Leopolda Viléma, který císařské služby opustil, jmenoval 22. března 1643 vrchním velitelem svých armád opět hraběte Gallase, který byl právem nazýván kazivojem.“ A dále: „…rozhodl se pro ústup, ale jelikož mu přitom chyběla veškerá opatrnost a rozhodnost, denně se opíjel a tak nikdy vlastně nebyl schopen užívat svého rozumu, při pochodu utrpěl největší ztráty…“. 59

V Teplicích narozený Hermann Hallwich (1838–1913), poslanec říšského sněmu a zasloužilý valdštejnský badatel, 60 vykreslil mimořádně negativní obraz generála poručíka Gallase. Hallwich vykonal obdivuhodné penzum historické práce a svůj příspěvek do encyklopedie Allgemeine Deutsche Biographie využil k tomu, aby do něj doplnil biografické detaily „svého vlastního favorita“ Jana Aldringena. 61 Gallas zůstal neschopným „kazivojem, 62 který nedokázal žít bez pitek, karbanu a lehkých žen a zvláště v posledních letech svého života se zcela oddával alkoholu“. 63 V pokračujícím díle Allgemeine Deutsche Biographie zhodnotil Hellmuth Rössler ve své skice údajně nezřízeně se opíjejícího generála poručíka podobně a došel k tomuto závěru: „Navzdory nepochybným vojenským schopnostem mu do velkého generála chyběly stejně tak vzdělání jako charakter, takže jeho úspěchy musely zůstat efemérními a on sám všechny císařské úspěchy přivedl vniveč.“ 64

Základní tendence hodnocení zůstaly beze změn rovněž v nejnovějších biografických pojednáních. Rotraut Becker, 65 skvěle seznámená se zprávami nunciů dané doby, se přitom snažila v Dizionario Biografico degli Italiani podat vyvážený, objektivní a na literatuře i editovaných pramenech založený Gallasův obraz. Skandinavista Jörg-Peter Findeisen naproti tomu převzal do svého fragmentárního biografického pojednání o třicetileté válce staré verdikty o generálovi z Tridentska podstatně nediferencovaněji. 66 Zajímavým se v této souvislosti jeví i názor nestora německé dějepravy 19. století Leopolda Rankeho (1795–1886) 67 na Matyáše Gallase. Jeho hodnocení se od všech ostatních nápadně liší. Přední stoupenec německého historismu ve svém pojednání o třicetileté válce, které se soustředilo na Albrechta z Valdštejna, o generálu poručíkovi Gallasovi napsal: „Dvůr vkládal důvěru obzvláště do Gallase, z Frýdlantových generálů nejmírnějšího a nejuhlazenějšího, nepřekonatelného ve spojení vojenské a diplomatické činnosti, muže plného rozumu a rozhodnosti.“ 68 Uvedený názor, i když jej vyslovil jeden z velkých historiků 19. století, však zůstal v jazykově německé vědě spíše ojedinělým případem. Přiklonil se k němu již jen Valdštejnův životopisec Hellmut Diwald: „Přitom byl Gallas nejinteligentnějším a nejmírnějším z Valdštejnových nejvyšších důstojníků.“ 69 Ovšem Diwald nezůstal ve svém úsudku konsekventní, když o pár stránek dále o převzetí Valdštejnových panství Matyášem Gallasem napsal: „Gallas beztak nevěděl, co si s nemovitostmi počít, k jeho přízvisku největší kazivoj třicetileté války sedí, že jeho frýdlantské panství – dosud skutečná oáza – bylo v krátké době zpustošeno a že velmi upadlo.“ 70 Druhá velká moderní valdštejnská biografie německého jazykového prostoru z pera Golo Manna šla v případě Gallase přímo k jádru věci: „Cenil si jej tedy (Valdštejn) vysoko, a jelikož rozuměl válečnickým kvalitám, muselo být na onom pompézním pijanovi něco ocenění hodného, nebo alespoň z počátku bylo.“ 71 Ačkoli Mann tridentskému rodákovi připsal válečnické kvality, načrtl jinak obraz hloupého a naivního intrikána a dvořana. 72

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Matyáš Gallas (1588–1647).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.