Edice polozapomenuté války

Ediční rada edice Polozapomenuté války

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK, Technická univerzita Liberec)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, vedoucí Katedry marketingové komunikace a PR)

doc. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, ředitel Ústavu světových dějin na FF UK)

doc. PhDr. František Stellner, Ph.D. (FF UK a VŠE, ředitel Ústavu světových dějin na VŠE)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

doc. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita Hradec Králové)

PhDr. Karel Richter, CSc.

Titul

Radek Fukala

Velká válka s křižáky
1409–1411

Světla a stíny

grunvaldského vítězství

Copyright

Copyright © Radek Fukala, 2012 (2011)

Cover © Karel Kárász, 2012 (2011)

Published by Nakladatelství Epocha s. r. o., Praha, 2012

ISBN 978-80-7425-811-4 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-812-1 (mobi)

Obsah

Edice polozapomenuté války

Titul

Copyright

Obsah

Motto

Autorova glosa

I. Slovo úvodem aneb King Jagiello

II. Předehry Velké války

Krevo jako předpoklad nástupu nové dynastie v Polsku

Piastovské dědictví

Velké knížectví: Stát a společnost

Bohové a svatyně

Počátky litevského státu

Činy předků

Do čela země

III. Křižáci

Vznik a počátky řádu německých rytířů

Heřman Salza – diplomat evropského formátu

Nová kapitola v řádových dějinách

Nabídka mazovského knížete a válka s Prusy

„Pilíře řádu“

Kristovi bojovníci

Život za hradbami

Víra a řádové ctnosti

Křižácké hrady v Prusku

IV. Velká vojna

V předvečer války

První křest ohněm

Bezvýsledná lucemburská diplomacie a polsko-litevský tajný operační plán

Počátek kampaně

Jagiellův most „znamenité konstrukce“

Vpád do Prus

Nástraha u Kuřetníku a gilgenburské drama

Nebeské znamení

Grunvaldské pole v den Rozeslání svatých apoštolů

Křižáci mezi Kuřetníkem a Jedlovým vrškem

Rozmístění vojsk

Dva meče: projev velmistrovy pýchy, nebo rituální výzva k boji?

Začátek bitvy a nezdařený litevský manévr

Zuřivá řež a krakovská korouhev

Velmistrův obchvat a jeho poslední chvíle

Jagiellovo vítězství

Vyhraná bitva, nebo válka?

Ve stínu Grunvaldu: Koronovo 10. října 1410

Chytrá bajka a záhadní lučištníci

Nefalšované rytířské klání

Polské vítězství a konec křižácké pýchy

Jagiellovo velkorysé gesto

V. Na cestě k sekularizaci Pruska

První toruňský mír

Spiknutí opozice a sesazení Jindřicha z Plavna

Zápolení perem a duchem

Kostnický koncil a Falkenberkova satira

Hladová válka a další pokračování konfliktu

Zikmundův vratislavský rozsudek a jeho následky

Krize na pruské vnitropolitické scéně

Poslední Jagiellova válka a Pruská jednota

Třináctiletá válka

Sekularizace Pruska

VI. Historická paměť a mýty grunvaldské bitvy

Odkazy dějepisců

Křižáci v literatuře

Křižáci v malířství

Sienkiewiczovo posilování polských srdcí

Křižáci a film

Žalgiris

Druhý Tannenberk

Památník polského vítězství včera a dnes

Další žabomyší „legenda“?

Pocty historickému mýtu

Chronologický přehled

Bibliografie

Edice pramenů

Krásná literatura a poezie

Odborná a vědeckopopulární literatura:

Přílohy

Dynastie Gedyminovců (Jagellonců)

Velmistři řádu německých rytířů

Řádová struktura

Vojensko-politická osmičlenná královská rada

Zeměpisné názvy řádových hradů, měst, přístavů a dalších významných lokalit v  Livonsku, na Litvě a v Prusku

Řádové korouhve dobyté v bitvě u Grunvaldu a ve Velké válce s křižáky

Obrazová příloha

Tiráž

Nakladatelství Epocha

Motto

Byl rytíř tam, muž statečný, jenž rost

a horoval jen pro rytířskou ctnost

od oněch dob, kdy prvně máchl zbraní

pro pravdu, volnost, čest a službu paní.

Lennímu pánu chrabře vedl války

a při tom poznal svět a jeho dálky,

bylť v křesťanstvu i mezi pohany

a všude ctěn byl, rytíř bez hany.

Byl v Alexandrii při jejím pádu

a ze všech členů Křižáckého řádu

on první v Prusku zahajoval sněmy.

Bojoval v Litvě, sjezdil ruskou zemi

A viděl víc než křesťanští kdy páni.

Geoffrey Chaucer: Canterburské povídky

Autorova glosa

Je známo, že řada českých autorů píší táž polská jména různě. Původní polské Jan Długosz se objevuje jako Dluhoš, Dlugosz, Długoš a Dlugoš; Jagiellonowie jako Jagellovci, Jagelovci, Jagiellonci, Jagiellovci a Jagellonci a podobně. U jmen a místních názvů používaných v české literatuře od 19. století, například v překladech stěžejních literárních děl Henryka Sienkiewicze nebo Adama Mickiewicze, dává autor nynější knihy přednost zdomácnělým variantám: Varšava, Krakov, Vavel, Grunvald, Žmuď, Vilno, Vitold, Kazimír... U některých jmen a názvů jsou ponechány znaky tak typické pro polštinu: nosovky (ą, ę), ł, w, ż a spřežky sz, cz. U původních německých historických názvů se používají jak české varianty – například Královec místo Königsberg (či dnešní Kaliningrad) – , tak původní německé verze v počeštělé formě, kupříkladu Marienburk místo Marienburg (nebo dnešní Malbork). Obdobně autor postupoval u ruských, běloruských, ukrajinských, litevských, estonských a lotyšských jmen a geografických názvů, kde je při prvním použití v závorce důsledně uváděno označení jak v současném jazyce (samozřejmě v české latince), tak v původní historické verzi. V textu jsou také historická území psána podle původní české podoby, viz Livonsko, Kuronsko, Bílá Rus a podobně. Některá jména však stále kolísají mezi polskou podobou a počeštělým tvarem. Tím také zůstává otázka přepisu vlastních jmen a geografických názvů nadále otevřená, protože žádná jednotná a závazná pravidla pro něj dosud neexistují. Pro bližší orientaci v této knize slouží geografický rejstřík názvů křižáckých hradů a opevnění.

Kniha o Velké válce, bitvě u Grunvaldu a řádu německých rytířů nemohla vyčerpat všechny vědecké závěry a hypotézy a stejně tak nemohla zohlednit celou řadu monografií, odborných studií a edic pramenů. Jejím hlavním cílem je podnítit zájem českého čtenáře o polskou, litevskou, pruskou a livonskou středověkou historii a také o osobnosti, které mu unikají ze zorného úhlu pozornosti.

Na tomto místě bych chtěl poděkovat mým polským přátelům Bohuslavu Czechowiczovi a Janu Pacholskému za odbornou spolupráci, nezištnou obětavost a ochotu cestovat se mnou po křižáckých hradech. Dále děkuji Davidu Adamčíkovi, Dušanu Fukalovi, Jaroslavu Staňkovi a studentu Pavlu Sedláčkovi za poskytnutý obrazový materiál. Za některé anglické překlady, dílčí jazykové úpravy a ohleduplnost při mém odborném výzkumu zvláště děkuji Lucii Vidmar.

V kavárně Pod Eliškou 1. 9. 2011

Radek Fukala

I. Slovo úvodem aneb King Jagiello

Jednou z uměleckých památek New Yorku je pozoruhodná socha, která představuje ozbrojenou postavu krále na koni. Americká veřejnost se s ní seznámila v letních dnech roku 1939 na mezinárodní výstavě, kde byla umístěna před polským pavilonem. Umělecké dílo vzbudilo jisté rozpaky, protože bylo částí veřejnosti vnímáno jako propagace proti nacistickému Německu. Jezdeckou sochu navrhl a vyprojektoval významný polský umělec profesor Stanislav Kazimír Ostrowski (1879–1947) už v roce 1909, původně pro grunvaldský památník v Krakově, a zvěčnil v ní krále Vladislava II. Jagiella, triumfálně držícího nad hlavou dva zkřížené meče. Po ukončení newyorské výstavy se vojensko-politická situace v Evropě značně změnila, a tak bylo rozhodnuto pomník krále Vladislava zatím ponechat na americkém kontinentu. Nakonec jezdeckou sochu „Krále Jagiella – King Jagiello“ odkoupila newyorská městská rada a dne 15. července 1945 ji slavnostně odhalila v Central Parku poblíž Metropolitního muzea.

Jezdecká socha krále Vladislava II. Jagiella

v New Yorku

Když při procházce Central Parkem na tuto zajímavou pamětihodnost narazíte, musíte si položit řadu otázek: „Kdo vůbec byl král Jagiello? Proč má tento středověký vojevůdce svůj památník v americké metropoli? A proč ty zkřížené meče? Jaký byl význam bitvy u Grunvaldu, kde se polský panovník stal vítězem nad křižáky?“ Ruch velkoměsta a jeho neutuchající puls nás přímo vybízí zamyslet se nad letitou dramatickou událostí a především samotnou postavou polského panovníka. Poměrně velký počet turistů a zahraničních hostů s fotoaparáty potvrzuje nesporný zájem o tuto historickou postavu a umělecké dílo, jež je v parku mezi dalšími sochami nepřehlédnutelné.

Unášeni pohybem bezprostřední newyorské současnosti a atmosféry se pokusíme přiblížit fascinující minulost, skrytou v tomto newyorském pomníku. Zvídavý čtenář se bude moci seznámit s některými rysy Jagiellových politických, vojenských, náboženských, kulturních a jiných záměrů, plánů a jednání. Do nich se mimo jiné částečně promítaly vlastnosti a povaha, jež ve svém celku vytvářejí profil osobnosti polského panovníka a zároveň velkého knížete litevského.

Bylo by jistě troufalé vynášet hned v úvodu ukvapené soudy o historické úloze polského krále Vladislava II. v dějinách střední a východní Evropy. Abychom se vyhnuli nebezpečí zkreslení a zjednodušení, musíme připomenout, že vyrůstal na Litvě ve zcela odlišných vnitropolitických, náboženských a kulturních podmínkách než jeho předchůdci. Do středoevropského politického života nebyl vtažen náhle a zdánlivě nepřipraven – dlouholeté zkušenosti s expanzivní politikou řádu německých rytířů, s příbuznými a s bojary naučily vnímavého vladaře sebedůvěře, opatrnosti a uváženému jednání. Tím, co formovalo jeho politický profil, byly vlastní životní zkušenosti, vyplývající z rodových podmínek, do nichž se narodil, a z poznání prostředí, kde vyrůstal a žil.

Nezbývá než se vrátit na začátek životního příběhu grunvaldského vítěze. Jagiello spatřil světlo světa jako druhé dítě a nepochybně jako první syn litevského velkoknížete Olgierda z dynastie Gedyminovců a jeho druhé manželky kněžny Juliany Tverské z rodu Rurikovců. Bližší okolnosti jeho narození bohužel neznáme; doposud se ani nepodařilo zjistit místo, kde se narodil, a za nejpravděpodobnější rok narození pokládají odborníci přelom let 1351–1352. Narození byla ve středověku jinak vnímána než dnes, takže se tato událost v knížecí rodině ani nedostala do kronikářských záznamů. I první krůčky malého urozence zůstávají zahaleny v temnotách. Se vší pravděpodobností vyrůstal na otcově hradě ve Vilně (litevsky Vilnius) a dětské hry s ním sdíleli jeho sourozenci, kteří se rovněž dožili dospělého věku. Jistě se mu dostalo pečlivé výchovy, ale o tom také víme jen velmi málo.

Fragment náhrobku krále Vladislava II. Jagiella ve vavelské katedrále

Jméno budoucího panovníka psali současníci různě. Němečtí kronikáři užívali formy Jagal, Jagel či Jagello. Poláci ho až do křtu oslovovali ve zlatinizované podobě – Jagalo, Jagelo a především v podobě polské Jagiełło, která se zase blížila běloruské variantě. Ruské letopisy se nejvíce přibližovaly litevské verzi – Jagajlo. On sám se v dospělosti na dokumentech podepisoval jako Jagal nebo Jagalo. Jméno mladého knížete znělo v litevštině Jogéla nebo Jogaila, což znamenalo mocný, bojovný, divoký, ostrý a mužný. V této souvislosti dodejme, že budoucího polského panovníka budeme dále psát v počeštělé formě Jagiello, i když po svém křtu se takto sám už nikdy neoznačoval. Přesto se původní pohanské litevské jméno přeneslo na pojmenování nového královského rodu nejen v Polsku, ale také v českém či uherském prostředí. Jagiello se jako polský král Vladislav II. stal jak zakladatelem významné evropské panovnické dynastie, tak představitelem rodu, který dal Čechům dva panovníky – Vladislava II. a Ludvíka – a název pro jedno významné umělecké období – jagellonská gotika.

Jak vypadal tento pozoruhodný Litevec, jenž svému rodu otevřel dveře světových dějin? Pokusme se o přibližný Jagiellův portrét. Královu podobiznu nejlépe vystihuje jeho náhrobek v krakovské katedrále na Vavelu. Odborníky je vnímán jako „nejlépe harmonický a nejpěknější“, protože se z něj dá „přečíst, jaký byl pohřbený monarcha člověk“. Realismus náhrobku dodnes zanechává v divákovi hluboký dojem. Neznámý italský umělec vytvořil podobiznu tvůrce polsko-litevské unie a vítěze u Grunvaldu ještě za jeho života. Je to imponující portrét panovníka a rytíře, ztělesňující sílu, statečnost a moudrost. Přesnost a realismus vyobrazení florentského sochaře potvrzuje také krakovský kanovník a historik Jan Dlugoš (polsky Długosz). Učený kronikář uvádí, že král měl takovou hlavu, „jak je vytesána do mramorového náhrobního kamene, kterou pokrývají jeho šediny“. Při bližším pohledu do panovníkovy tváře zjistíme zvláštní výraz, jakousi grimasu. Možná, že stárnoucí Vladislav, stojící umělci modelem, tak s ironickým úsměvem všem do budoucna odpověděl, jak pomíjivá je sláva na tomto pozemském světě. Ať už tomu je s Jagiellovým náhrobkem jakkoli, panovník se na sklonku života sám postaral o to, aby byla jeho památka trvale připomínána potomstvu.

Král po celý život úzkostlivě pečoval o svůj vzhled a osobní hygienu. Na rozdíl od svých současníků se pravidelně holil a koupal. Měl snědou tvář s ostrou bradou a vysokým čelem. Obličeji lemovanému tmavými vlasy dominovaly velké uši a pronikavý pohled hnědých očí. Měl mohutný hlas a byl poměrně výřečný, ale jeho vystupování působilo chladným dojmem. Nebyl příliš vysoký, spíše podsaditý a svalnatý. Lze říci, že to byl otužilý a atletický muž plný síly. Měl železné zdraví, neboť po celý život se na koni vystavoval nekonečné námaze, když projížděl zemí z jednoho místa na druhé a leckdy přijímal skromný nocleh. Polský panovník byl s prostými podmínkami spokojen, čímž se výrazně odlišoval od většiny vládnoucích současníků sídlících ve stálých rezidencích s komfortem, přepychovou výzdobou a pohodlnými stavbami. Tím, že pravidelně cestoval a navštěvoval všechny části své říše, vykrystalizovala jeho královská jízda v určité celoroční schéma: Vilno – Jedlnia – Krakov – Sieradzko – Kališsko – Kujavy – Poznaňsko – Łęczycko – /někdy Rus/ – Sandoměř. Vynikající kondici se těšil až do svého stáří.

Jagiello dovedl být sám k sobě velmi tvrdý a přísný. Většinou se jednoduše a skromně odíval a byl střídmý v jídle a pití a často se postil. Nikdy veřejně nepil alkohol. Dodržoval životosprávu a pravidelně se věnoval tělesnému cvičení a rytířským zálibám. Všeobecně se o něm tvrdilo, že je vášnivým lovcem; kronikáři se často zmiňují o jeho posedlosti v honu na divokou zvěř, ve stopování vysoké a zvláště v zabíjení dravců. V pralesích používal oštěp, vynikal v obratné jízdě na koni a zápasil s tury, zubry, medvědy a kanci. Této činnosti věnoval téměř veškerý volný čas. Oštěp a meč mu byly bližší než pero a pergamen.

I když žil v době, kdy hrubá a okázalá síla vítězila nad intelektem a kdy bylo vzdělání především záležitostí duchovních, obnovil král Vladislav v roce 1400 krakovskou univerzitu, která dodnes nese jeho jméno. Třebaže se mírou vzdělanosti zřejmě nemohl srovnávat s císařem Karlem IV. a dalšími panovnickými vrstevníky nebo s první manželkou Hedvikou, uměl si rozhodně poradit. Zdá se, že neuměl psát, ale to mu na pověsti neublížilo, protože si cenil zdravého rozumu. Žil pro svou osobní slávu, věřil v sílu své dynastie – a byl to on, kdo povznesl Polské království a Velkoknížectví litevské na vrchol politické moci.

Jagiello byl hluboce přesvědčen o důstojnosti a poslání svého rodu. Jeho proslulá majestátní pečeť nesla na přední straně v doprovodu heraldických znaků nápis: „Vladislav, z Boží milosti král polský, země krakovské, sandoměřské, sieradzké, łęczycké, kujavské pán, nejvyšší kníže Litvy, pán a dědic Pomořanska a Rusi“. V jeho osobě se na dlouhou dobu ztělesnila státní idea – spojení Polska a Litvy v jedněch rukou. Ukázal rodu Jagellonců cestu k růstu, kterou dynastie nastoupila až po jeho smrti. Rozvážný král byl pánem zemí, krajů a oblastí tvořících nový státní útvar, který byl na celá staletí rozhodující mocností střední a severovýchodní Evropy: vždyť jen jeho Velkoknížectví litevské mělo rozlohu okolo 800 000 km^2 a asi milion obyvatel. Jako polský král pak spravoval poměrně hustě obydlené území se dvěma miliony poddaných a o velikosti 270 000 km^2, a to včetně Mazovska, jehož piastovská knížata byla jeho leníky. Obdobné lenní vazby měl Jagiello ke svým příbuzným, zvláště k bezmezně ctižádostivému a houževnatému knížeti Vitoldovi. Není divu, že po nástupu na polský trůn se o litevské záležitosti a východní politiku staral jen potud, pokud to zapadalo do jeho mocenské koncepce silného soustátí a pokud to vyžadovaly okolnosti a reálná politická situace. Ohromné soustátí se mohlo rozpadnout právě tak rychle, jak rychle vzniklo, protože Jagiellova osoba byla hlavním poutem mezi jeho zeměmi. Stačilo, aby jeho mocenské postavení zakolísalo, a celá stavba se mohla otřást v základech a odhalit své nedostatky.

V okamžiku, kdy se král Vladislav ocitl na vrcholu moci, stále ještě neměl dědice. Jaká byla jeho manželství? Až do svého nástupu na polský trůn nebyl ženatý. Jednou z podmínek uzavření „Krevské smlouvy“ mezi polskými pány a Jagiellovým dvorem v roce 1385 však byl sňatek s královnou Hedvikou (1374–1399), dcerou uherského a polského krále Ludvíka I. Velikého z Anjou. Je třeba říci, že manželství s mladou dědičkou polského trůnu nebylo příliš šťastné. Nezkušená a citlivá dívka byla o třiadvacet let mladší než její zádumčivý a fyzicky vyspělý muž a tuto romantickou a půvabnou panovnici navíc původně slíbili mladému habsburskému knížeti Vilémovi, zvanému Přívětivý (1370–1406). Na svého staršího manžela, který byl opředený pohanskými záhadami a měl jiné kulturní zájmy, si zvykala jen zvolna. Těžko bychom zde tedy mohli očekávat spřízněnost duší a partnerský soulad. O milostných aférách krále Jagiella s dvorními dámami se neví nic jistého, ač fantazií obdařený Dlugoš nešetří kritickými poznámkami o vládcových podivných sexuálních praktikách. Hedvika nežila dlouho a zemřela po třináctiletém manželství 17. července 1399. Ve stejném roce se jí narodil jediný potomek, dcera Alžběta Bonifácie, ale i ta brzy po narození zemřela.

Druhá králova volba padla na Annu Celskou (1381–1416), dceru říšského hraběte Viléma Celského a vnučku polského krále Kazimíra Velikého. Nevěsta byla skromná, tichá a jistě nebyla oslnivá kráska. Zato sňatek s ní Jagiellovi přinášel nejen naději na mužské potomstvo, ale i reálné potvrzení nároků na polský trůn. Ani tentokrát nešlo o šťastné manželství, ale o dynastické zájmy – piastovskou krev kolující v žilách nové partnerky – a v neposlední řadě o dobrý vztah s rakouskými politiky a vliv ve středoevropském prostředí. Později se oba manželé dokonce stali příbuznými Zikmunda Lucemburského, který za manželku zase pojal Barboru Celskou. I když byl Jagiellův vztah k Anně uměřený a zdrženlivý, manželství se navenek jevilo jako důstojné a plné vzájemné úcty a respektu, o čemž svědčí i radostný královský dopis zaslaný do Krakova bezprostředně po slavném grunvaldském vítězství. Nepřekvapí, že Annina smrt 21. března 1416 Jagiellem nesmírně otřásla. V době, kdy byly vystaveny její ostatky, nařídil všem svým dvořanům nosit smuteční oděv. Po celé zemi vyzváněly zvony a z pramenů víme, že král „žalostně plakal“.

Třetí královskou manželkou se stala Alžběta Pilecká, dcera sandoměřského vojvody Oty z Pilcze a vdova po velkopolském vrchním starostovi Vincentu z Granova. Jelikož se jednalo o šlechtičnu a poddanou polského krále, vyvolal politicky nemotivovaný sňatek bouřlivou kritiku ze strany polské aristokracie a značnou pozornost v zahraničí. Stárnoucí Vladislav si však konečně vybral za životní partnerku temperamentní a láskyplnou ženu, která mu měla zajistit klidný domov a pohodu. Polská dvorská společnost nicméně Alžbětu nijak nešetřila a obviňovala ji z čarodějnictví a ziskuchtivosti a kolovaly o ní satirické básně a hanlivé letáky, přirovnávající manželský pár k svazku „orla se sviní“. Velkopolská šlechta prohlásila, že „i kdyby se na hlavu Alžběty položilo pět korun, oni ji za polskou královnu nikdy neuznají“. Všechny spory, intriky a nespokojenost uvnitř polské šlechtické společnosti ukončila nečekaná Alžbětina smrt 12. května 1420. Zdá se, že v tomto manželství byl Jagiello celkem šťastný. Jenže osobní štěstí nehraje v dynastických manželských svazcích žádnou roli a navíc svazek s asi osmačtyřicetiletou ženou už nemohl přinést reálnou šanci na mužského potomka, kterého si krakovský královský dvůr nesmírně přál. Alžběta Pilecká se tak do galerie oblíbených polských královen nikdy nezařadila.

Navzdory nepříznivému osudu se polská sňatková diplomacie dostala do posledního rozhodujícího stádia. I rozvážný a stárnoucí Jagiello dovedl v případě potřeby jednat rychle a rozhodně. Nejprve polskému králi nabízel svou dceru Alžbětu uherský panovník Zikmund Lucemburský, ale ta jako jedenáctiletá nepřipadala v úvahu. Dlouho se kalkulovalo s rukou ovdovělé královny Žofie, manželky českého lucemburského panovníka Václava IV. Ve hře byla také diplomacie velkoknížete Vitolda; ten navrhoval Žofii, dceru knížete Andreje Ivanoviče Holszaňského, později familiérně zvanou „Sonka“ nebo „Rusínka“. O to překvapivější bylo, když se polský král v 71 letech počtvrté oženil právě s touto krásnou a temperamentní sedmnáctiletou kněžnou. Bůžek lásky Amor přece jen dokázal starého válečníka upoutat u mladičké královny. Žofie byla slavnostně korunována polskou královnou 3. března 1424 v Krakově a konečně dala Jagiellovi tři syny: Vladislava (1424), Kazimíra (1426) a Kazimíra Andreje (1427). Prvorozený syn Vladislav se jako otcův následník stal významnou pozdně středověkou osobností, uherským a polským králem a v neposlední řadě evropským bojovníkem proti Turkům, který dostal přízvisko „Varenčík“. Poslední syn Kazimír Andrej pak vládl jako král Kazimír IV. a stal se významným spojencem slavného českého krále Jiřího z Poděbrad. Jestliže měla Žofie Holszaňská pojistit ohrožené pozice litevských velkoknížat ve střední Evropě, pak to byla dobrá volba. Pro Jagellonce nastalo nové období, jež jim otevřelo bránu k velmocenské politice a k rozšíření vlády o další državy. Jagiello tak dosáhl úspěchu pro budoucnost.

Pravděpodobný portrét Vladislava II. Jagiella.

Freska z kostela v Sandoměři

Pokusme se v našem portrétu, který jistě nemůže být úplný, nahlédnout do Jagiellova nitra. Bezesporu se jednalo o přičinlivého a pracovitého člověka s určitými rysy ctižádostivosti. Byl jen o něco chytřejší a měl větší přehled o politice než mnozí jeho soupeři. Rozhodně to byl střízlivě uvažující realistický politik. Z východoevropského prostředí měl své kruté životní zkušenosti a jeho výraznou vlastností byla přehnaná opatrnost a podezření z možného atentátu. V panovníkově povaze se „sloučila úskočnost Litvína s bezohledností křižáka, který kvůli dosažení cíle nehrozí se žádného prostředku“. V krizových situacích si zachovával duchapřítomnost a klid a snažil se potlačit jakékoli nepříznivé emoce. Jeho mozek zůstával chladný a ve střehu. Při aroganci a hrozbách vyslanců řádu německých rytířů se dokázal ovládnout a reagovat milými slovy. Přátelské city a velkorysost ale projevoval pouze navenek, protože o trvalé přátelství mezi politiky nestál. A přestože se v každodenním životě choval skromně, k vzácným návštěvám a k aristokratům byl nesmírně štědrý – záleželo mu na povznesení královské moci a na lesku jeho dvora. Vždy měl tendenci napravovat nedostatky a dával přednost trpělivému jednání před zbytečným krveproléváním. Na rodné Litvě však Vladislavovu mírumilovnost a touhu po dohodě vnímali jen jako slabost a zradu.

V literatuře a v soudobých kronikách padla o polském králi celá škála hodnocení a úsudků, ale převážná většina z nich se řídila tendenčními názory krakovského kanovníka Jana Dlugoše. Chce-li historik zůstat na pevné půdě a střízlivě pronikat do poznané minulosti, nezbývá mu než napravovat pokřivené zrcadlo polského kronikáře, který do Jagiellova obrazu vnášel negativní odsudky, a tím bránil poznávat panovníkovu osobnost v celé její složitosti. Dějepisci navazující na Dlugošovy zápisky Jagiella posuzovali v obdobném duchu. Byl líčen jako starý a negramotný prosťáček, který se jen věnoval loveckým kratochvílím a údajně se zpronevěřil „polské myšlence“, zanedbával vládu i správu a neměl dost odvahy rázně se vypořádat s nepřáteli státu. Lze konstatovat, že vlivem Dlugošovy zaujatosti se kolem osobnosti krále Vladislava II. na dlouhá léta nakupila různá označení, charakteristiky a bezděčné odsudky, předurčující a vymezující názory historiků. V některých dílech tak byl líčen ve zcela neadekvátních paralelách, které polská historiografie zmírnila až v poslední době.

Jak si ovšem vysvětlit, že tento „jednoduchý“ panovník, nevzdělaný politik a vášnivý lovec svými listinami podporoval krakovskou univerzitu, prosadil christianizaci Litevců, byl častým vítězem na bitevním poli a v neposlední řadě položil základy polsko-litevské unie, jíž vládl téměř půl století? Tyto a další pozitivní skutečnosti a výsledky Vladislavovy vlády vzal málokdo v potaz. Historikem, který naopak posoudil složitou a rozporuplnou osobnost krále Vladislava velmi příznivě, byl kanovník Szymon Starowolski. Ve svém díle Monumenta Sarmatarum vyjádřil své stanovisko takto: „Král byl štítem a ochráncem polského státu a králů, zakladatelem přeslavné Akademie, řadě bitev vítězem a otcem vlasti.“ Už přídomek „otec vlasti“ (pater patriae), vyslovený polským učencem 17. století, nám zřetelně připomíná charakteristiku císaře Karla IV. ze slavnostní pohřební řeči Mistra Vojtěcha Raňkův z Ježova. Byť se jednalo o řečnický obrat, jímž byli tradičně poctíváni antičtí římští císařové, Szymon Starowolski Jagiellovo státnické dílo ocenil velmi vysoko.

Jistou obtíží při hodnocení života a díla krále Vladislava je i to, že se jeho politické postoje staly v určitých dobách jednostranným politickým nebo nacionálním argumentem. V jedné z prvních polských moderních biografií, opřených o archivní výzkum, napsal Karol Szajnocha, že Polsku v první polovině 15. století vycházelo všechno dobře, protože Jagiello měl prostě štěstí. Dnes už samozřejmě víme, že blahobyt a rozkvět země nemůže být dílem nějaké náhody a ani toto Szajnochovo nekritické hodnocení panovníkovy vlády tedy nelze brát v úvahu. Dalo by se říci, že největšího ocenění se polský král paradoxně dočkal v třetím svazku průkopnické práce o dějinách Polska z pera německého historika Jakuba Caro. Z nepřeberného množství polské historické literatury je zapotřebí upozornit na stanoviska předního znalce období Vladislavovy vlády Antoniho Prochazky, který se snažil krále hodnotit z širších hledisek. Nevyhýbal se kritice některých Jagiellových postupů, ale postavil jeho jednání na úroveň ostatních významných politiků a souputníků, jakými byl třeba jeho ambiciózní a nespokojený příbuzný Vitold.

Ani jinak pečlivý historik Michal Bobrzyński neušetřil uvážlivého státníka kritiky, když ve své syntéze napsal: „Na trůně polském seděl Vladislav Jagello, král sice mírný a tichý, ale plný ctižádosti, plný vysokého pojetí o sobě a svém majestátu; podezřívavý a tajný, který nikdy trvale o nikoho se neopřel, dopouštěl všem znamenitějším osobnostem na sebe působiti a hlasu povznášeti v radě, v které rozhodné slovo náleželo králi. Rozhoduje konečně mezi protivnými zdáními, představoval sobě Jagello, že on všemi vládne a jedná samostatně. Avšak v rozhodnutích králových nebylo trvalé konsekvence, nebylo samostatnosti a myšlénky originálné, které jsou údělem toliko vyššího vzdělání, talentu a vůle, ale toho všeho neměl Jagello.“

To, co bylo Bobrzyńským řečeno o Jagiellově politických schopnostech, si vyžaduje určité doplnění.

Ačkoliv Jagiello nebyl vychován a politicky vzdělán v západoevropském prostředí, jeho politická taktika a praktické vystupování si nezaslouží jakékoliv moralizování a odsuzování. Polský král nebyl žádný dobrák ani naivka, ale také žádný mistr taktického klamu, triků a lišáctví jako jeho rival Zikmund Lucemburský. Jeho jednání ovlivňovaly bohaté životní osudy a tvrdé zkušenosti z dětství a mládí, vyplývající z rodových tradic a výchovy. Nezanedbatelný je Jagiellův vztah k církvi. Nebyl bigotní fanatik a toleroval pravoslavné i pohanské pověry. Tam, kde šlo o vyšší, mocensko-politické cíle, musely náboženské zásady ustoupit. Byl ochoten se dohodnout s ideovými nepřáteli, husitskými hejtmany, tatarskými veliteli i pravoslavnými bojary. Ukázal, že cesta otevřeného boje může být i pro polského krále někdy beznadějná. Do diplomatického zápolení navíc uměl zapojit také manželku, pokud se to zdálo být užitečné.

Bylo by jistě zásadním omylem se domnívat, že Jagiello byl tak silná osobnost a rozhodující činitel, aby dokázal vyřešit všechny hlavní problémy střední a východní Evropy. Po jeho nástupu na polský trůn dostávaly jeho názory povážlivé trhliny. Bylo zapotřebí zaujmout nová stanoviska a zformovat nový přístup k lidem, kteří náleželi do vyspělejšího křesťanského světa. Bezpočet konfliktních situací, před něž byl postaven už v Litvě, zanechal v jeho jednání a uvažování patrné stopy. Jagiello nadto převážně zůstával na půdě střízlivé reality a neměnil polskou společnost nijak razantně. Jednalo se o člověka velmi tolerantního v nejširším slova smyslu. Nad vší pochybnost byla jeho mimořádná schopnost elasticky se přizpůsobovat cizímu prostředí, novým kulturním podmínkám a náboženství. Nejvyšším zákonem pro něj byl zájem státu a dynastie a tomu podřizoval všechny své síly.

Králův celkově ostražitý vztah k ruským knížatům, řádovým velmistrům, Zikmundovi Lucemburskému a polské mocensko-politické scéně v něm vypěstoval politickou opatrnost. Z toho vyvěrala jeho schopnost odhadovat reakce politických soupeřů a umění je paralyzovat. Jeho další zásadou bylo nepodceňovat protivníka. Pro ni byl ochoten vzít na sebe jakoukoli oběť a zříci se nejdůležitějších závazků a rodinných zájmů, protože za tím už stála jen idea navenek silného státu – polsko-litevské unie. To vše se projevilo i ve Velké válce s řádem německých rytířů v letech 1409–1411 a při památné bitvě u Grunvaldu.

Polsko na počátku vlády krále Vladislava II.

Válka se táhla Jagiellovým životem jako červená nit. Osobně vedl řadu tažení a od mládí se podílel na otcových výpravách. Své první vojenské zkušenosti nasbíral v rodné zemi, kde bojoval s Tatary, s vojsky moskevských knížat, křižáky a v neposlední řadě s vlastními příbuznými. Dojmy z těchto výprav a válečných střetů měly velký vliv na jeho pozdější ostražité uvažování, rychlou orientaci a celkovou strategii. Jako velitel se snažil dopustit co nejméně chyb. Někteří historikové mu připisují úctyhodné vojevůdcovské kvality – Jagiello svým soupeřům ostatně způsobil nejednu porážku. Často, a zvláště po otcově smrti, byl odkázán jen sám na sebe. Jeho jednoznačně největším úspěchem byla bitva s křižáky u Grunvaldu, kde zastával úlohu vrchního velitele spojeného polsko-litevského vojska.

Krvavá bitva, svedená 15. července 1410, byla jednou z největších rytířských střetnutí evropského středověku a houževnatá polská vojska a jejich spojenci jí ukončili expanzivní politiku řádu německých rytířů v severovýchodní Evropě. Jagiellovi v ní pomáhali také bojovníci z Čech, Moravy a Slezska pod vedením proslulého válečníka Jana Sokola z Lamberka. Bitva bývá označována různými jmény: Poláci jí říkají bitva u Grunwaldu, Litevci u Žalgirisu, v běloruských letopisech se objevuje jako Dubrovno a v německé literatuře se tradičně píše jako Tannenberg, a to podle protější vesnice, která dnes nese polský úřední název Stębark.

Sotva kdy zjistíme, co se před osudným Grunvaldem v mysli slavného a mocného krále skutečně odehrávalo. Jistě toužil po odvetě za předchozí křižácké vpády na Litvu a další způsobené křivdy a každopádně od protivníkových heroldů důstojně přijal dva velmistrovy meče, jež před ním zabodli do země. Právě touto scénou začíná i slavný polský film Aleksandra Forda Křižáci, kde je velmistrova výzva s meči vnímána jen jako urážka krále a arogance řádových rytířů. Ale až v této chvíli, kdy se přesvědčil o zpupnosti nepřítele, Jagiello pozvedl oba meče nad hlavu, zavelel k boji a jeho vojska vyrazila do bitevní vřavy. Jeho uvážlivé gesto bylo brilantní ukázkou státnické moudrosti. Pověsti o válečnické slávě Vladislava II. se pak šířily po celém křesťanském světě a přispěly k posílení polsko-litevské unie, kterou nerozvrátil ani řád německých rytířů, ale ani Tataři či moskevský stát. I dnes dva zkřížené meče, jež tvoří dominantní prvek Jagiellova newyorského pomníku, demonstrují jak vitalitu tradice polského vítězství nad křižáky u Grunvaldu a jeho mezinárodní význam, tak odvahu a životní úspěch zakladatele jagellonské dynastie.

Polský panovník nebyl žádným dítětem štěstěny – dokázal se obklopit velmi schopnými politiky, diplomaty a vojevůdci. Bez této skupiny rádců by jen těžko prosazoval své velkolepé záměry. Nastalou situaci dokázal zvládnout nejen svými vítězstvími, ale také taktickými ústupky, které zajistily vnitřní stabilitu jeho držav. Pro část polské nacionalistické a katolické historiografie je příznačné, že se chopila jakéhokoli prostředku zakrývajícího nepříjemnou skutečnost, že polským králem se stal původně pohanský Litevec. Byl snad špatným panovníkem proto, že dával přednost litevským problémům a konsolidaci unie? Je nabíledni, že tu šlo především o upřednostňování principu integrální moci polského krále a litevského velkoknížete. Jagiellova politická koncepce byla podepřena trvalým důrazem na funkci náboženské ideologie západoevropského křesťanství, kdy náboženská úcta ke svatým a zbožnost panovnického dvora tvořily v mezinárodním ohledu státně propagační rys polsko-litevské politiky. Z poznání obecné evropské situace a eroze papežské moci pak vyrůstal i Jagiellův politický realismus.

Když „za nočního zpěvu slavíků“ stárnoucí vladař 1. června 1434 umíral, trpěl prý mučivou nejistotou, zda jeho státnické dílo přečká či nikoli. Současníci až na několik výjimek jeho význam nerozpoznali; spíše ho haněli než chválili. Podobné otázky se vynořily také v poslední době při 600. výročí grunvaldského vítězství. Jen pomalu se prosazuje poznání, že mocensky ctižádostivý a diplomaticky zdrženlivý panovník v několika letech své vlády naplánoval a prokázal více než jeho konkurenti. Christianizace Litvy, epochální vítězství u Grunvaldu a vytvoření polsko-litevské unie – v tom spočívá skutečný, trvalý a pozitivní odkaz krále Vladislava II. Jagiella.

Období ohraničené životními daty prvního polského panovníka z dynastie Jagellonců náleží k nejpohnutějším časům polského státního útvaru a středověké východní Evropy. A byl to Jagiello, jehož rostoucí vliv výrazně změnil postavení Polského království a Velkoknížectví litevského na evropském kontinentu. Nově vzniklá jagellonská unie se jeho přičiněním ocitla v silovém poli tehdejších velmocí a mezinárodního politického života. Snad lze proto říci, že tento zdrženlivý, přičinlivý, houževnatý a politicky protřelý vladař a vojevůdce představuje jednu z nejvýznamnějších panovnických osobností éry evropského středověku.

II. Předehry Velké války

Krevo jako předpoklad nástupu nové dynastie v Polsku

Na hradě v Krevu (polsky Krewo, bělorusky Krěva), dnes v západním Bělorusku na trase mezi Minskem a Vilniusem, proběhlo v srpnových dnech roku 1385 setkání zástupců polské, uherské a litevské diplomacie. Příjezd urozených mužů vzbuzoval značnou pozornost přihlížejících – oči všech se upíraly na knížata Skirgiella, Korybuta a Lingvena. Tři bratři velkého knížete na koních působili majestátně. Lidem připadal neobyčejně zajímavý také slavnostní průvod polských a uherských hostů v lesklé zbroji a se skvostnými štíty. Do Kreva byl pozván i kníže Vitold, doprovázený bojary a vyslanci ruských knížat. Hrdinský zjev Jagiellova bratrance vyvolával obdiv a nadšení. Spory byly zapomenuty a všichni měli radost, že Jagiello mohl uvítat na otcově hradě tak významné východoevropské státníky. Mezi hosty se pochopitelně vmísili početní rytíři a jejich služebnictvo. Byl horký slunečný den a na Krevo byl krásný pohled.

Litevský velkokníže Vitold (Vytautas)

Slavnostní jednání proběhlo v polovině srpna v nádherně vyzdobeném hradním paláci, kde se rozhodovalo o Jagiellově cestě k vrcholu světské moci ve střední a východní Evropě. Právě zde se projednávala důležitá idea o spojení Litevského velkoknížectví s Polským královstvím. I když bylo velmi důležité politické stanovisko knížecí matky Juliany Tverské, která svou nepřítomností demonstrovala nesouhlas s propolskými tendencemi Jagiellova dvora, litevská diplomacie rozehrála odvážnou hru o polskou korunu. Většina přítomných činitelů se ve vzácné shodě poradila a seznámila s širšími plány a záměry polských vyslanců, a to z úst Vladka z Ogrodzieńce, Kristina z Ostrowa, Mikuláše z Ossolina, Petra Šafraňce z Luczyc a Hynčíka z Roškowic. Ti vyložili dřívější stanoviska a jednání, jež měla velkoknížete Jagiella poprvé vynést do celoevropského politického dění. Zápas o polský trůn měl několik časových fází a pro nás bude důležité se s nimi blíže seznámit.

Tou nejdůležitější byla, jak se zdá, fáze první, která proběhla během roku 1384. Jen těžko lze posoudit, z čí strany vzešla iniciativa. Kde se zrodila myšlenka spojení dvou států? Každopádně polsko-litevská unie spojila obyvatelstvo těchto zemí na čtyři století, i když protiklady vnitřního společenského vývoje obou států byly z počátku silné. Východní Evropa té doby došla na křižovatku. Dospívalo se k poznání, že v dané etapě historického vývoje – v době ohrožení národních a společenských zájmů konfliktem s expanzivními snahami řádu německých rytířů – je nezbytnou nutností vytvořit silnou mocnost, jež by z mezinárodního hlediska upevnila postavení Litvy a Polska a zároveň vytvořila protiváhu mocenských sil řádovému státu, Moskvě a krymskému chanátu. Na druhé straně však při respektování této vývojové nutnosti vyvstávalo nebezpečí, že společné soustátí, které by upevňovalo a stmelovalo společnost, bylo i brzdícím systémem dalšího svobodného rozvoje obou zemí, jejich politických, hospodářských, náboženských a kulturních zájmů a potřeb.

Z poznání a pochopení těchto tendencí a souvislostí vycházel výrazným způsobem velkokníže litevský Jagiello a jako první zahájil tajná jednání už někdy po roce 1383. Dobře věděl, že vlastní iniciativa v diplomacii znamená počáteční krok k úspěchu. Neotálel a podle polského kronikáře požádal o ruku polské královny Hedviky, protože se jednalo „o dívku neobyčejné krásy, které podobné na světě není“. Stanovisko litevského panovníka bylo celkem pochopitelné. Polské království mělo vždy mocensko-strategický význam pro každého, kdo chtěl spolehlivě zakotvit svou moc ve střední a východní Evropě. To byl zajisté pozoruhodný, zcela zásadní obrat v dosavadní Jagiellově politické taktice – a na všech stranách samozřejmě vyvolal rozruch a ještě větší politickou aktivitu.

S uvedeným stavem věcí předem souhlasila také valná část polské šlechty. Přímé listinné svědectví o tom sice nemáme, ale to je pochopitelné: šlo přece o tajná diplomatická jednání a první neoficiální kontakty. Vše probíhalo s diplomatickou obezřetností a taktikou. Jak se dozvídáme z pera litevského letopisce: „Toho času začali Lachové vysílat z Krakova k velkému knížeti Jagiellovi posly, aby přijal křest starého Říma a pojal za svou ženu jejich královnu Hedviku a stal se u nich králem v Krakově a na celé lašské zemi.“

Plány na spojenectví rozvíjeli zvláště příslušníci malopolské šlechty, jimž se říkalo „krakovští pánové“. Byli to především sandoměřský vojvoda Jan z Tarnowa a jeho bratr Spytek. K nim se připojil ještě příbuzný Spytek z Melsztyna, zastávající úřad krakovského vojvody, a v neposlední řadě příslušníci rodu Kurozwęků. Svědčí o tom i fakt, že po Jagiellově korunovaci to byli právě oni, kdo od nového panovníka získali hojná privilegia a dary. Polští politikové totiž chtěli stůj co stůj zabránit jakýmkoliv aktivitám českých Lucemburků a rakouských Habsburků v zápase o polský trůn, a v neposlední řadě odmítali dřívější plány na polsko-uherskou personální unii. Vzhledem k neustálým sporům mezi krakovským biskupstvím a ostřihomským arcibiskupstvím především o diecézní hranice mělo poslední stanovisko také podporu kléru. Zdá se však, že brzké realizaci Jagiellova sňatku s Hedvikou stála v cestě především ovdovělá uherská královna Alžběta Bosenská, matka mladé polské královny a druhá manželka krále Ludvíka I. Velikého z Anjou (1326–1382), která byla v lednu 1387 úkladně zavražděna.

Až do léta 1385 považoval Jagiello za vhodné jednat ve stínu událostí, aby mohly být veškeré formality a závěrečný postup projednány v potřebném klidu. Z celkového vývoje situace lze soudit, že jako dobrý znalec polských a uherských poměrů sehrál v otázkách polsko-litevského spojenectví rozhodující úlohu tentokrát kníže Skirgiello (†1397), který se stal důležitým prostředníkem a politickým činitelem v druhé fázi zápasu o polskou korunu. Tento mladší a velmi oblíbený Jagiellův bratr – kníže trocký (trakaiský), polocký a kyjevský – nesl pravoslavné křestní jméno Ivan a v některých letopisech se uvádí jako Skyrghel. Už od roku 1379 jezdil do Uher na různá jednání, přičemž znal dobře Hedvičinu matku Alžbětu Bosenskou. A byl to on, kdo několika tahy rozehrál tuto část velké partie. Bližší zprávy o obsahu porad se sice nedochovaly, ale jak naznačila cesta knížete do Krakova, kam se počátkem roku 1385 spěšně obrátil k předběžným sňatkovým jednáním, jejich výsledek byl zřejmě úspěšný. Do rozhodující mise vkládal Skirgiello velkou naději. Naléhavost poslání byla pro litevský dvůr tak veliká, že se na dlouhou cestu ještě vypravila knížata Olgimunt a Boris Koriatovič v doprovodu vilenského starosty Hanula, dlouholetého Jagiellova důvěrníka. V čele nádherné družiny a silného počtu ozbrojenců pak Skirgiello pokračoval do Polska. Poselstvo, vybavené plnou mocí jednat Jagiellovým jménem, složilo mladé královně Hedvice z Anjou slavnostní hold, předalo vzácné dary a zahájilo oficiální námluvy.

Moc Litvy byla v Krakově manifestována a reprezentována impozantně a nemálo přispěla ke zdárnému výsledku. Po oficiálních ceremoniích začal Skirgiello se svým doprovodem projednávat další podrobnosti celého mocensko-politického projektu. Byl určen termín svatebního obřadu a velice pečlivě bylo stanoveno nevěstino věno. Litevští zástupci přislíbili pokřtění velkoknížete a jeho rodinných příslušníků. V dalším horizontu měla být provedena christianizace celé Litvy. Vstup na polský trůn Jagiellovi otevřel tím, že mluvčí delegace slíbili polským velmožům v jeho nejbližším okolí potvrzení právních záruk, politických výsad a mocenských perspektiv. Aby k sobě Litva pevněji připoutala zájem polské šlechty, nabídla jí navíc možnost expanze a kolonizace v oblastech Haličska, Volyňska a Podolí. Polsku se tak otevíraly nové hospodářské perspektivy ve východní Evropě a získalo možnost aktivně zasahovat do mezinárodního obchodu. Mimoto se do mimořádných rozměrů rozrostla celková síla spojeneckého vojska a na polsko-litevské hranici byl konečně garantován vytoužený klid. Za těchto okolností mělo dojít k výměně zajatců a k nápravě křivd z předchozích konfliktů. Všechny reminiscence a rušivé projevy někdejšího nepřátelství měly definitivně zaniknout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velká válka s křižáky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.