1000 věcí,
co mě serou

…one hate is never enough…

Vol. 4

Praha 2014

Copyright © Achjo Bitch, 2014

Copyright © Attila, Bič Boží, 2014

Copyright © Curvekiller, 2014

Copyright © Ed, 2014

Copyright © pět milých slečen na workshopu Copycampu, 2014

© Nakladatelství PLOT, 2014

ISBN 978‒80‒7428‒245‒4 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒246‒1 (verze MOBI)

ISBN 978‒80‒7428‒242‒3 (tištěná verze)

Obsah

PŘEDMLUVA

O autorech

#601 MONOGAMIE

#602 LOUPÁNÍ KEDLUBNY

#603 „PROSIMTĚ, TY STÁTNICE DÁŠ LEVOU ZADNÍ!“

#604 LIDI, KTERÝ VYMĚNÍ TEPLÝ MÍSTEČKO ZA KOLEGU

#605 TAVENÝ SÝR

#606 JEDE, JEDE MAŠINKA

#607 AGRESIVNÍ RVÁČI

#608 PÁROVÁNÍ LICHÝCH PONOŽEK

#609 „HRANOLKA“

#610 CESTOVATELÉ

#611 PŘIZNÁNÍ XY

#612 KAPELY, KTERÝ VYMĚNĚJ ZPĚVÁKA

#613 TELEVIZE V HOSPODĚ

#614 CENA NA VYŽÁDÁNÍ

#615 CHRÁPÁNÍ

#616 PALMOVKA

#617 NAVIGACE JAKO MODLA

#618 KAMIKADZE KAMARÁDI

#619 ŽE UMŘEL FILIP TOPOL

#620 WEBOVÝ STRÁNKY, KTERÝ DĚLAJ ZVUKY

#621 POSMRKÁVÁNÍ

#622 BÝT PLÁTCEM DPH

#623 KLAVÍRISTA ZA NAŠÍ ZDÍ

#624 INFLACE PŘÍVLASTKU „KULTOVNÍ“

#625 LETNÍ KOZAČKY

#626 „TŘEBAS“

#627 „ZŮSTANEME KAMARÁDI“

#628 BÁJNÁ LHAVOST

#629 CHLUPY V NOSE

#630 HRA NA „HOVNO“

#631 AUTOKOREKT

#632 NEKONEČNÉ KÝCHÁNÍ

#633 ZHULIT SE DO BLBÝHO STAVU

#634 DVOJKLIK MÍSTO KLIKU

#635 BEJT V NEJPOMALEJŠÍ FRONTĚ

#636 KARTÁŘKY V TELEVIZI

#637 „TOHLE MÁM DOMA A JE TO SUPER!“

#638 NÁDHERNÁ ZELENÁ

#639 GEL NA VLASY

#640 ŽE MI JE TŘICET

#641 PARADOX KORPORACE

#642 DOKONALOST PRODUKTŮ APPLE

#643 MIMOZEMŠŤAN ALZA

#644 REAKCE FOTBALISTŮ NA NEPROMĚNĚNOU ŠANCI

#645 PORNO S ASIATKAMA

#646 „VŠICHNI NAŠI OPERÁTOŘI JSOU MOMENTÁLNĚ OBSAZENI.“

#647 NEOCHOTA ÚŘEDNÍKŮ

#648 MINISTR KULTURY JIŘÍ BALVÍN

#649 VÝSLOVNOST „HYUNDAI“ V REKLAMÁCH

#650 FLÉTNIČKÁŘI

#651 MĚSTSKÁ POLICIE

#652 MY A KABRIOLET

#653 HOUKÁNÍ AUTOALARMU

#654 BOTY CROCS

#655 ZRNÍČKA KMÍNU

#656 OMLOUVÁNÍ S VÝHRADOU

#657 „KRÁSNÁ, ALE CO TA CIGARETA?“

#658 ZÁVODNÍ SILNIČNÍ CYKLISTIKA

#659 „SLUŠNÝ LIDI“

#660 PSÁT HEJT NA KAŽDEJ VŠEDNÍ DEN

#661 ODPOUŠTĚNÍ VODY Z KOHOUTKU

#662 NEMÍT CO NA SEBE

#663 HOLKY, KTERÝ NEDAJ

#664 ZATRŽENÁ KŮŽIČKA

#665 CHYTRÝ MOBILY V HOSPODÁCH

#666 BŮH

#667 „VLASTNĚ DNESKA“

#668 ZAPALOVAČOVÍ KRADÁCI

#669 KDYŽ NEMAJ JÍDLO, KTERÝ JSEM SI VYBRAL Z JÍDELNÍHO LÍSTKU

#670 HR

#671 DOPŘEDU OŠOUPANÝ DŽÍNY

#672 CHATRNÉ TAŠKY

#673 TMAVÝ AKČNÍ SCÉNY

#674 PŘERUŠOVANÝ SPÁNEK

#675 KDYŽ TA HEZKÁ SLEČNA PROMLUVÍ A UKÁŽE SE, ŽE JE ÚPLNĚ, ALE ÚPLNĚ BLBÁ

#676 NEDISCIPLINOVANÍ CHODCI

#677 HASHTAGY

#678 STŘEVNÍ PŘÍHODY

#679 NATÁČENÍ

#680 NUCENÍ DO TANCE

#681 JANEK LEDECKÝ

#682 ŽE JSEM V KŘIŠŤÁLOVÝ LUPĚ NIKDY NEMĚL ANI TU BLBOU NOMINACI

#683 TICKETPRO

#684 HUDEBNÍ MASAKRY

#685 KDYŽ INTERNET MLČÍ

#686 DEŠTNÍKY

#687 MUŠKY V KUCHYNI

#688 NAVÁŽENÍ SE DO MARKA EBENA A ZDEŇKA SVĚRÁKA

#689 ŠPIČATÝ BOTY

#690 „AŽ BUDEŠ STARŠÍ, TAK TO POCHOPÍŠ“

#691 POSTUPOVÁ MATEMATIKA

#692 FACEBOOKOVÉ PROFILY ZVÍŘAT

#693 VYŠETŘENÍ U OČNÍHO

#694 NEUMĚT NA KONCERTĚ TEXTY

#695 PRDY V UZAVŘENÉM PROSTORU

#696 SCENÁRISTI

#697 ŘEMESLNÍCI

#698 ZÁKAZ PITÍ ALKOHOLU NA VEŘEJNEJCH MÍSTECH

#699 POLITICI, KTEŘÍ NIKDY NEPRACOVALI JINDE NEŽ V POLITICE

#700 MŮJ VNITŘNÍ ESESÁK

#701 INSTRUKTOŘI V AUTOŠKOLE

#702 KDYŽ ZE MĚ VĚCI DĚLAJ DEBILA

#703 BULOVKA

#704 VOLBY

#705 VYHAZOVÁNÍ JÍDLA

#706 REMÍZY NULA NULA

#707 PADAJÍCÍ ZÁCHODOVÝ PRKÝNKO

#708 FRANKOFILSTVÍ

#709 PACH KOČIČÍHO ŽRÁDLA

#710 NOVEJ STREAM.CZ

#711 AMATÉRSKÁ PSYCHOLOGIE

#712 POSLEDNÍ SÉRIE HOW I MET YOUR MOTHER

#713 BALENÍ SERVÍREK

#714 „DOBRÝ DEN, MÁTE CHVILKU NA…?“

#715 UMĚLÝ KOZY

#716 PRACOVNÍ POHOVORY

#717 ROZTRŽENÝ KAPSY

#718 ŠPATNĚ POUŽITÉ PŘECHODNÍKY

#719 SRKÁNÍ A MLASKÁNÍ

#720 ZEMĚPIS PO INTERNETU

#721 ZÁTAH NA GROWSHOPY

#722 BYDLENÍ V GARSONCE

#723 ZAPOMENUTÝ VĚDOMOSTI

#724 KŘEN NA RANDE

#725 ZÁPLAVA KRIMINÁLNÍCH SERIÁLŮ

#726 POMALEJ INTERNET

#727 KDYŽ ZASPIM

#728 TOMBOLA

#729 ELECTRO SWING

#730 MEDIÁLNÍ REKAPITULACE UDÁLOSTÍ ROKU

#731 NOVÝ BOTY

#732 HORMONÁLNÍ ANTIKONCEPCE

#733 KOMORY A KUMBÁLY

#734 HIPSTEŘI

#735 PŘESTÁVAT KOUŘIT

#736 SOUSEDOVY HODINY

#737 DŮCHODCI V MHD

#738 3. SÉRIE SHERLOCKA

#739 „DYZAJN“

#740 HROMADNÝ PŘÁNÍ NA FACEBOOKU S OZNAČOVÁNÍM OSTATNÍCH

#741 KAŠEL S NEZAKRYTOU PUSOU

#742 TEXT NEZAROVNANEJ DO BLOKU

#743 NEODPOVÍDÁNÍ NA SMS

#744 LIDI, CO MAJ NA VŠECHNO POŘEKADLO

#745 BONMOTY MILOŠE ZEMANA

#746 SPOLUHRÁČI, KTERÝ SE NEVRACÍ DOZADU

#747 PREVENTISTÉ

#748 POZVÁNKY BEZ DOPROVODU

#749 MALÁ VANA

#750 ŽE NEMÁM (ANI TROCHU) VÝTVARNÉ NADÁNÍ

#751 KONEC PODPORY WINDOWS XP

#752 PŘÍBALOVÉ LETÁKY

#753 SOUČASNÁ POEZIE

#754 LIDI, KTERÝ ZNENADÁNÍ NEDORAZÍ DO HOSPODY

#755 LIDI, CO NEUMĚJ MLUVIT POTICHU

#756 VYVOLÁVÁNÍ DUCHA KAPLICKÉHO CHOBOTNICE

#757 HOLKY, KTERÝ SE NIKDY NELÍČEJ

#758 ÚŽASNÉ FALEŠNÉ VYNÁLEZY

#759 VLHKÉ SNY O CYKLOPRAZE

#760 LIDI, KTERÝ NEDÁVAJ DÝŠKO

#761 NONSTOP NOŠENÍ SLUCHÁTEK

#762 ŽE NEMÁM ČAS NA VŠECHNY SVOJE KÁMOŠE

#763 SNOWBOARDISTI

#764 LYŽAŘI

#765 ZAHRÁDKY AŽ OD 1. DUBNA

#766 REALITNÍ MAKLÉŘI

#767 ŽE JSEM POSRAL MATURITU Z DĚJÁKU

#768 LÁĎA HRUŠKA

#769 NOTEBOOK BEZ BATERKY

#770 MILOŠ ČERMÁK

#771 ZAHESLOVANÉ WIFI SÍTĚ V KAVÁRNÁCH

#772 KULT KURTA

#773 LIDI, U KTEREJCH NENÍ POZNAT, JESTLI JSOU CHLAPI, NEBO ŽENSKÝ

#774 MON CHÉRI A SPOL.

#775 ISTYLE.CZ

#776 TĚLOCVIKÁŘI

#777 TAKOVÉ TO DOMÁCÍ SLEDOVÁNÍ FILMŮ

#778 KAPITÁN OBVIOUS A JEHO PARTA

#779 CHLAPI, KTERÝ MLÁTĚJ ŽENSKÝ

#780 HNUTÍ PROTI POTRATŮM

#781 NEDOCHVILNÝ NÁVŠTĚVNÍCI KONCERTŮ

#782 CENTRÁLNÍ ZAMYKÁNÍ

#783 NEZNALOST „NEJDŘÍV SE VYCHÁZÍ, POTOM VCHÁZÍ“

#784 HOLENÍ

#785 OPÍT SE UPROSTŘED PRACOVNÍHO TÝDNE

#786 „CHCEŠ CHLEBA?“ „NE, JÁ SI JENOM KOUSNU.“

#787 „TY SEŠ SCENÁRISTA, MĚL BYCH PRO TEBE PŘÍBĚH“

#788 UKRADENÝ ZPĚTNÝ ZRCÁTKO

#789 DOVOLENÁ S FILMAŘEMA

#790 ŽE NĚKTERÝ LIDI ZMIZEJ Z VAŠEHO ŽIVOTA

#791 BEZLEPKOVÁ DIETA

#792 ČEKÁNÍ NA LAJKY

#793 BOLAVÝ ZÁDA

#794 SKLENICE HOEGAARDEN

#795 POTKAT ČECHA V CIZINĚ

#796 PROTÝKAJÍCÍ ZÁCHOD

#797 NAVONĚNÝ TOALETNÍ PAPÍR A KAPESNÍČKY

#798 NESCHOPNOST ZIPOVAT

#799 STESK PO KONCERTĚ

#800 LIDI, KTERÝ NEUMÍ ČÍST HEJTY

PŘEDMLUVA

Před lety, když byla skupina 1000 věcí ještě mladá a v začátcích, dostal jsem od ní nabídku k vytvoření takzvaného „hostujícího hejtu“, v němž bych i já mohl světu sdělit, co mi na něm vadí. Dlouze jsem ji zvažoval, až jsem jednou v noci došel osvícení a pochopil, co mě na světě kolem nejvíce rozčiluje. Co hejtuji úplně nejvíc: Hejty. A hejtaře.

Víte co, to prostě chcete něco vybudovat. Máte myšlenku, touhu změnit svět, změnit ho k lepšímu! Každý normální člověk chápe, že to prostě nejde hladce, že se dělají chyby, že létají třísky. Tak já nevím, chcete dát lidem třeba možnost snadno si vyměňovat balíky, dopisy a pohlednice, ano? A co z toho máte? Všeobecnou nenávist. A jen proto, že se bába za překážkou na někoho blbě zaksichtí a nebo že hejtaře listonoš nezastihne doma. Každý, kdo něco dělá, to poznal na vlastní kůži. Chcete vyhnat z ulic bezdomovce a prostitutky? Řídit Brno jako město? Stát jako firmu? Ťaf! Hejty ze všech stran.

Říkáte si, že to je prostě jen další překážka na cestě, že jste ani nečekali, že vás budou milovat, i když ocenit by vás mohli, pochopit, že vybudovat něco velkého – třeba Tisíciletou říši, která konečně dá Evropě klid a stabilitu – prostě vyžaduje některá nepopulární rozhodnutí, ale ani to ne, to oni ne, ten národ smějících se bestií bude hejtovat a hejtovat a neustále brát radost ze života lidem, kteří chtějí něco vykonat, až do skonání světa!

Hatefree culture, hajzlové!

Reinhard Heydrich

O autorech

Achjo Bitch (*1988) Matička-spoluzakladatelka 1000 věcí, co mě serou píše hejty každý čtvrtek. Jednu vysokou školu dodělala, na tu další se naopak už vykašlala, ale věrní fanoušci jejích studií ještě nemají padla. Dostala se totiž na výběrové učiliště (obor včelař) a její už tak bujné CV zřejmě brzy doplní položka pěstební dělnice. Ve volném čase ji baví zahrádka, křížovky a alkohol.

Attila, Bič Boží (*1978) spokojeně pokračuje v kariéře dělníka televizní zábavy a vedle toho se snaží psát i věci trvalejší hodnoty. Díky všetečným dotazům dvouapůlletého syna dosáhl v poslední době takřka zenového klidu, což ovšem neznamená, že by ho pořád pár věcí pořádně nesralo. Přes všechny životní komplikace mu ale budoucnost pořád připadá relativně růžová.

Curvekiller (*1983) je v Praze za náplavu, v Brně za zasranýho cajzla. Miluje filmy, pivo, zábavnou společnost, holky, který neprudí, a nově i svou okatou dceru. Dlouho psal jen o filmech, ale teď už píše o všem, a to nejen hejty, ale i sloupky nebo rozsáhlejší publicistiku. Živí se vedením nejrůznějších webových magazínů, převážně lifestyleových a převážně pro ženy a dívky. Jeho hejterské rádoby šovinistické mojo to však nijak neutlumilo.

#601
MONOGAMIE

Autor:

Curvekiller

Datum:

28. května 2013

Když jsem jednomu kámošovi poslal první verzi tohohle hejtu, poradil mi, ať se tomu tématu vyhnu, protože (a teď cituju) hejtovat monogamii je jako obhajovat holocaust, z toho člověk může vyjít jen jako hovado. Kámoš číslo 2 mi napsal něco podobnýho: „Vím, o čem mluvíš, chápu to, ale jednou jsem si podobně zafilozofoval a měl jsem doma týden peklo, kdy jsem i svačiny dětem musel dělat sám. Tohle nemůžeš vyhrát.“ Maj pravdu, koneckonců veřejně se proti monogamii vyjadřujou hlavně David Rath a jiný Saudkové a to jsou tak kolosální čuramedáni, že bych s nima nechtěl souznít, ani kdyby šlo o propagaci světovýho míru a oficiální zrušení válek.

Jenže monogamie prostě je věc, která dřív nebo později nasere, aspoň na chvíli, 99 % párující se populace, a to v sebeharmoničtějším vztahu. Ono co si budem nalhávat, rovnice 1 život, 1 muž a 1 žena nebyla světu, kde žije šest miliard lidí, ušitá úplně na míru. Nemíním tu řvát, že je to proti lidský přitozenosti (to je i moderní gymnastika a kolik rodičů tam dobrovolně hlásí svý usměvavý holčičky), a rozjíždět nějakou nadrženou etudu na motivy rozsévání genetických informací napříč populací. Spíš jde o to, že i za svůj krátkej život jsem už dvakrát čelil situaci, že jsem si prostě musel vybrat mezi dvěma ženskejma, který jsem měl srovnatelně rád a dokázal jsem si představit, že bych s nima byl zhruba stejně šťastnej. To pak nebylo jako rozhodování mezi tím, jestli si dám v hospodě bůček, nebo lasagne, ale šlo spíš o light verzi Sophiiný volby. A proč? Abych dostál zákonům monogamní společnosti a nebyl za ještě větší kurvu, než jsme doufali.

Přitom bych si dokázal v klidu představit fungování s dvěma, mimo topnou sezónu klidně i se třema partnerkama. Vzato čistě pragmaticky: nevadilo by mi do nich cpát dvakrát tolik peněz, lenošit s nima na dvakrát tolika dovolenejch, vařit dvojnásobně velký večeře a dvakrát časteji se hádat. O výhodnosti vyšších přídělů sexu se bavit ani nemusíme. Jelikož jsem přesvědčenej, že základem spokojeně fungujícího dlouhodobýho vztahu je i to, aby na sebe lidi nebyli nalepený čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu, páč jinak si nebudou vzácný (no spíš se budou vzájemně fest srát), i časovej harmonogram bych tomu zvládl přizpůsobit. A kdo by sakra nechtěl prožít dvě svatby nebo troje líbánky? Ty vole, sem s tím – a v maximální míře! Zkrátka jsem si celkem jistej, že kdyby matrikářka netrvala na ouřednickejch banalitách, jako že třeba na občance má člověk pro manželku jen jednu kolonku, tak bych zvládl učinit šťastnejma i vícero partnerek.

Obvyklá námitka v tuhle chvíli zní: „Jak by se tobě líbilo, když by ti někdo lezl za holkou?“ No to víš, že příjemný by mi to nebylo, nikdo nemá rád, když mu někdo cizí obdělává jeho políčko. Ale jak se říká, co oči nevidí, to srdce nebolí. A pokud bych nemusel přímo sledovat to, jak jinej farmář orá do mý půdy brázdu, a nemusel od partnerky poslouchat, že jeho cuketa je teda mnohem větší než ta moje a vůbec, on se celkově o tu úrodu dokáže mnohem líp postarat, asi bych se s tím dokázal srovnat.

No jo, filozofovat o šedý morální zóně mi vždycky šlo. Člověk u toho zvládne zapomenout i na nepodstatný detaily, jako že by byl emocionálně rozšmelcovanej a brzo by si z těch náročnejch bab asi hodil mašli. A že sedět v klubu čuramedánů hned vedle Davida Ratha a jinejch Saudků by nechtěl až do smrti smrťoucí.

#602
LOUPÁNÍ KEDLUBNY

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

29. května 2013

Nejsem žádnej zásadní fanda do zeleniny. Kdyby hrála v televizi mrkev s vokurkou, nechá mě to spolehlivě chladnym, možná tak ještě mrknu ve zprávách na výsledek cherry rajčat s řapíkatym celerem. Ale existuje jedna zelenina, pro kterou bych byl klidně hooligan, rval se se supporterama červený řepy a běhal po ulicích a řval: „Héja, héja, kedlubna!“

No jo, jenže sníst kedlubnu neni úplně triviální záležitost. Jasně, šlupka sice člověka u rostlinnejch produktů nijak zásadně nepřekvapí, ale je tu jeden zádrhel, kterej konzumaci kedlubny dost komplikuje. Zatímco třeba u pomeranče lze šlupku pouhými prsty snadno oddělit od sladké dužniny, svlíkání kedlubny je záležitost delikátnější než svlíkání nejistý gymnazistky.

Nevim, do jaký míry se v kedlubnách vyznáte, takže mi pro jistotu dovolte vást stručně uvést do kedlubní anatomie. Kedlubna má dva základní druhy tkáně: jednak tu bílou, křehkou, šťavnatou, která tvoří velkou část kedlubny (s případnejma patologickejma změnama směrem k dřevnatosti), a pak část nazelenalou až zelenou, méně šťavnatou, aromatičtější. A s tou je právě potíž, protože ta se skrývá zejména v horní části kedlubny těsně pod slupkou, je jí mnohem míň, takže ji má Attila mnohem raději.

A jsme u jádra pudla. Loupání kedlubny je totiž záležitost vyžadující takřka chirurgickou přesnost, je to stokrát delikátnější problém, než když se partička andělů snaží o světovej rekord v počtu bytostí na špičce jehly. A jestliže máte kramlavý ruce jako já, je to klasická lose-lose situace: buď zakrojíte moc, čimž se připravíte o spoustu dobroučký zelený tkáně, nebo zakrojíte málo a na kedlubně zůstanou kusy šlupky, který vám zalezou do zubů při konzumaci. A když už se vám náhodou podaří kedlubnu oloupat tak akorát, stejně se nakonec bodnete vostrou kudlicí do dlaně, a než zastavíte krvácení, voloupaná kedlubna se z kuchyně záhadně ztratí.

#603
„PROSIMTĚ, TY STÁTNICE DÁŠ LEVOU ZADNÍ!“

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

30. května 2013

Stal se zázrak. Nikdo už tomu moc nevěřil, rodina v to vážně ani nedoufala a mně samotné se z toho tají dech, ale je to tady. Po nekonečných pěti letech studia jdu za dva týdny ke státnicím. Jediný, co mi teď zbývá, je se učit, se učit, se učit.

Ale kdybych se furt jen se učila a nechodila mezi lidi, tak bych se za těch čtrnáct dní taky mohla bát promluvit. Jenže s blížícím se termínem obhajoby stoupá, kromě mé nervozity, i frekvence tzv. „uklidňujících“ vět.

Poslední dobou mám (před)maturitní déjà vu. Pane na nebi, kolikrát já jsem před zkouškou dospělosti slyšela, že „maturita je fraška“?! Něco vám povím. Nebyla. Fakt ne. Noc předtím jsem měla něco na způsob panické ataky, a i když jsem nakonec odmaturovala s vyznamenáním, nemůžu říct, že by to byla procházka růžovou zahradou a výsledek šťastné shody okolností. Holky z kapely Holki kdysi říkaly, že „vzpomínky zůstanou“. Měly pravdu, po pěti letech od maturity na to ale nevzpomínám s nostalgií a dodnes se mi o ní zdaj noční můry a u státnic to zřejmě nebude jiné.

Ukolíbačky starších a vzdělanějších mi nepomáhaly tehdy a nepomáhají ani teď. Naopak. Pokud je to taková legrace a zkouška, ve které by obstál průměrně inteligentní orangutan, byla bych v případě neúspěchu za ještě většího dementa, než jsme doufali.

Že tvoje státnice byly triviální? O rly, dělej, řekni mi víc! Učil ses jistě jen jednu noc, pak sis navíc vytáhl přesně to, cos uměl, a vlastně to bylo jedno, protože tvůj zkoušející byl největší pohodář a dal ti to jen tak mezi řečí.

Mě totiž historky o tom, že jste chladnokrevní frajeři, kteří měli zprdelekliku, skutečně nepomůžou. Tohle jsou moje státnice a samozřejmě doufám, že to dám jak po másle a odříká se to samo, ale taky to tak bejt nemusí! A dokud to nebudu mít za sebou, tak to prostě v pohodě není a nebude!

#604
LIDI, KTERÝ VYMĚNÍ TEPLÝ MÍSTEČKO ZA KOLEGU

Autor:

Curvekiller

Datum:

31. května 2013

Šmarja, to jsem se zas nasral! Zuřim tu tak moc, až se přede mnou schovávaj písmenka na klávesnici, takže omluvte případný překlepy. Témat spojených s korporátem jsem se přitom už párkrát dotkl a pro kariéristy si furt schovávám samostatnej šťavnatej hejt – tohle je ale nejprohnilejší oddenek tohohle komplexního tématu, takže si zaslouží pár vlastních písmenek.

Podob nabývá různejch: když se vás nadřízenej nezastane, aby si to nepokazil před ředitelem. Když se stane průser a jeden kolega se od něj distancuje a hodí všechnu šlamastyku na druhýho. Když člověk potřebuje píchnout, ale jeho šéfik se preventivně připosere a dá od něj ruce pryč. Prostě když tomu tvrdě pracujícímu prosťáčkovi zůstane v zádech zapíchnutá kudla nebo oči pro pláč, a ještě musí sledovat, jak si jeho lodivod meje pracky a těší se na dovolenou na jachtě. Nechal ho ve štychu, protože jeho vlastní prospěch – spočívající většinou v bojácnym krčení se v zákrytu – mu byl přednější.

V tu chvíli bleju. Je totiž pár věcí, který člověk nesmí nikdy v životě udělat. Nikdy. I kdyby ho k takový špinavosti nutili třeba náckové výhrůžkama, že mu po každým odmítnutí oběsí před očima koťátko. Namátkou si jich pár projeďme. Nikdy nesmíte šikanovat důchodce. Nikdy se nesmíte vykašlat na svýho bráchu. Nikdy nesmíte pít pivo, co má víc jak šestnáct stupňů Celsia. A nikdy se nesmíte vyspat s nejlepší kámoškou svý holky (sorry, Lucko, ale stejně by nám to nefungovalo). Jenže stejně tak nikdy nesmíte obětovat svýho pracovního kumpána v zájmu vlastní kariéry. Nesmíte pochcat kolegu, nedej bože leckdy „kamaráda“, nebo snad dokonce opravdovýho kámoše, jen proto, abyste měli klid, pohodu na teplyým místečku a jistější výhled na prachy.

Jasně, práce je důležitou součástí života. Ale jde tu vlastně z velký části „jen“ o obživu. O prachy. A spláchnout kvůli penězům člověka vedle sebe je prostě nechutný, zvlášť když jde často o pouhej projev zbabělosti a nejistoty, o důkaz neochoty byť jen minimálně riskovat, aby náhodou nedošlo k ohrožení vlastní výplatnice.

Tahle bezpohlavnost, tohle bolestný ohýbání páteře se často obhajuje hypotékou, dětma a nutností uživit rodinu. A v tom je ten nejbolavější paradox: protože jestli jsme kvůli vidině malebnýho domova a šťastnejch ratolestí, tedy pro ty vůbec nejušlechtilejší hodnoty v lidskym životě, ztratili schopnost se k sobě nechovat jako hovada, pak je svět už vážně v prdeli. A zasloužil by si jeden vydatnej atomovej klystýr.

#605
TAVENÝ SÝR

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

1. června 2013

Tavený sýr nenávidím od útlého dětství. Od malička mi chutnalo spíš maso nežli mléčný výrobky, i k mazlavosti mám spíš odpor než pozitivní vztah. Když jsem ve školním věku spatřil po ránu na stole krajíc maminkou láskyplně namazaný tlustou vrstvou nevábné hmoty, připadal jsem si vždycky, jako kdyby se mi zrovna rozbila autodráha.

V osmi letech jsem se dokonce pokusil svému osudu vzepřít tím, že schovám chleba s hnusotou za skříň, a až se odpoledne vrátím ze školy, vymyslím, co s ním. Z důvodů, které jsem tenkrát nechápal, ale dnes je chápu (chleba byl sice u stěny, ale normálně na něj bylo vidět), na to matka přišla během čtyřiceti vteřin, takže jsem musel snídani stejně zdlábnout, za trest i s chlupama z koberce, který se na něj za tu chvíli nachytaly.

A co teprve školní svačiny! Každej den člověk doufal, že dostane něco parádního, něco, co by mu spolužáci záviděli, třeba jablko a tatranku, se kterou se bude moct přitočit k třídní krasavici Sylvě Müllerový a zeptat se jí, jestli nechce kousnout. Nebo že dostane aspoň něco, co se dá normálně jíst, rohlík s tvrdym salámem nebo tak. Ale ne, dycky taveňák, na kterej se nalepil ubrousek, ve kterym byla svačina zabalená, takže člověk půl přestávky zbavoval jídlo kusů celulózy, zatímco spolužáci s tatrankou šahali Sylvě Müllerový na kozy.

Asi před dvěma lety jsem psal scénáře pro nějaký videa o zdravejch a nezdravejch potravinách a shodou okolností na mě tenkrát vyšel i taveňák. Náramně mě potěšilo, že můj celoživotní odpor k týhle potravině je ze zdravotního hlediska i docela rozumnej; tavený sýry totiž obsahujou v řadě případů fosfor, kterej může způsobit, že sýr tělu vápník nedodává, ale naopak jej z těla odbourává.

Dokonce mi tenkrát napsal nějakej mlékař Dan z organizace zastupující producenty taveňáku, že se jim to video nelíbí a jestli by s tim jako nešlo něco dělat. Odepsal jsem mu, že by s tim šlo dělat maximálně to, že bych se s nim sešel, rozebral ten díl větu po větě a dokázal mu, že všechny jsou pravdivý. A ať mi kdyžtak na tu schůzku vezme nějaký reklamní propisky Apetito, protože on jich určitě má v kanclu tři prdele a já nemám, čim psát.

Už se neozval, takže usuzuju, že o tom, jaký jsou taveňáky humáč, dobře věděl i on.

#606
JEDE, JEDE MAŠINKA

Autor:

Curvekiller

Datum:

4. června 2013

Jsem celkem tolerantní člověk. Rozhodně víc, než jak by předpokládala moje genetická výbava a rodinný zázemí. Brácha s tátou jsou totiž mnohonásobně militantnější, co se týče hudebního vkusu: Vlastně pokaždý, když jsme doputovali na nějakou vidláckou svatbu nebo trapnou oslavu narozenin některý příbuzenský archiválie a dva zoufalci u samohrajek tam pálili hitovky od Kaťáků a Michala Davida, viděl jsem, jak se jejich tváře kroutí zmarem, kterej ani vydatný dávky alkoholu neutišily. Vždycky když se pak přiblížila půlnoc a ti dva MCs z Dolní Lhoty, co sní o patnácti minutách slávy na Šlágr TV, naladili i Jakuba Smolíka a bratry Nedvědy, a ještě to proložili aktuální peckou od Olgy Lounový, všiml jsem si, jak se je tatík snaží čapnout za flígr a navždy umlčet. Brácha samozřejmě takovým hrubiánstvím opovrhoval, takže ho zastavil a radši těm Mozartům opodál nenápadně vylil pivo do repráků v naději, že jim tu zkázonosnou techniku aspoň vyzkratuje.

Já to tak neřeším, nevadí mi, když se prostej lid baví a užívá si svý ucajdaný hity. Je ale jeden moment, kdy i moje trpělivost přetejká. Kdy zdrhám na hajzl a toužím se srolovat do ruličky a spláchout do míst, kam zvuk ani obrazový vjemy nedorazej. To když přijede Mašinka. Když se jedna zdánlivě neškodná dětská říkánka začne zařezávat do ušních bubínků a cupuje je jak štěkot německýho kulometu. A okolo poskakuje špalír virózou zmoženejch lidí, z nichž ovšem prýští radost, jak kdyby každej vyhrál po sto tisíci korunách a bedně jitrnic.

A zatímco se mašince kouří z komínka, jede do dáli a veze samý ožralý, tak se děda drží vnučky, tetka s fyziognomií i s účesem vyhaslýho ukrajinskýho vyhazovače se potácí vedle chasníků umaštěnejch od tlačenky, do toho pištěj mladý kočeny a kluci za nima nadšeně dobíhaj, páč jim aspoň teď můžou sáhnout na prdel a nedostat facku. Všechno to poskakuje, ovary se natřásaj, ten upocenej had, z jehož dechu byste opili polovinu obyvatelstva Namibie, se klikatí mezi stolama. Vyjde na verandu, humorně profrčí za výčepem a na hranici vyčerpání se po třech minutách rozplizne někde u parketu.

Není to hezkej pohled a není to ani hezkej zážitek – a to i když člověk nevidí Kyklopa z Maxim Turbulenc, jak mu „starší dáma přisedává dařbujána“.

Na druhou stranu v danou chvíli vždycky cejtim, jak se všechny chmury rozplynou, různý generace i odlišný sociální vrstvy se spojej a užívaj si jednotnou knedlíkovou radost. Jsou pryč od tupejch americkejch stříleček a trapnejch zahraničních songů, v tom našem poctivým českým bahýnku, kde se zpívá od srdíčka.

A já v tu chvíli vím, že jsem doma.

#607
AGRESIVNÍ RVÁČI

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

5. června 2013

Jako velká většina mejch blízkejch lidí se neumim rvát a mám pocit, že většinu těch zaprděnejch intošů mýho ražení musel Klub rváčů strašně rajcovat. Ta představa úderu do cizího ksichtu. Přestoupení toho tabu, který člověku od malinka perou do hlavy. Nebo aspoň mně prali, neb až ve čtyřech letech jsem byl ochoten akceptovat axiom, že ať už mi brácha řekne cokoliv, neopravňuje mě to k tomu, abych ho kousnul do ruky.

Na základce jsem se ještě rval docela dost, ale když jsem na gymplu při těláku vyšil spolužákovi Omylovi dělo, protože mě fauloval a pak měl ještě blbý hemzy, vyděsilo mě, že jsem mu zlomil nos, a od tý doby mám z nějakejch rvaček strach; nevim, jak na vaší školce, ale u nás se teda řikalo „jestli mi něco uděláš, tak mi budeš muset platit bolestný“ a ta věta se mi zapsala hluboko do podvědomí.

Neřikám teda, že veškerý násilí zavrhuju. Existujou situace, kdy je jistá míra násilí zcela ospravedlnitelná. Ale serou mě lidi, co jsou ochotný rvát se v jakýkoliv chvíli, kdy se jim něco nebo někdo nelíbí, agresivní leoberánkovský hovada, co vědoma si vlastní fyzický převahy vyžadujou respekt, kterej by vůči nim nikdo necejtil, kdyby neměly bicák jak já stehno, protože jsou to jenom vylízaný ubožáci. Jako včera ten mamták na fotbale, co se sápal na našeho nejlepšího hráče s fenonenální větou „ty mi nemáš co nadávat, ty čuráckej buzerante“, tři ho drželi a von se jim vzpínal jak kůň na vrata, zjevně silný jako býk a také tak chytrý.

Přičemž ta historka má ještě dohru. Po zápase k nám přišel rozhodčí a vysvětlil nám, že mamták i jeho o trochu míň agresivní brácha pocházej z děcáku. Najednou tomu trochu rozumim; takový místa asi nejsou laskavý a milý, jako bylo třeba moje dětství, tam jsou asi ty přesdržky vcelku běžnou součástí života a člověk se tam naučí jinýmu přístupu. Ale nemůžu si pomoct; mamtáka jsem viděl rvát se už na jinym zápase naší sranda ligy a bojim se, že dřív nebo později někoho fakt zle sejme. Pevně doufám, že to nebudu já – a že pak soudci bude úplně u prdele mamtákovo těžký dětství.

#608
PÁROVÁNÍ LICHÝCH PONOŽEK

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

6. června 2013

Fenomén ztracený fusekle řadím mezi závažné záhady moderní doby. Mezi jevy, které prostě nejsem s to pochopit. Nosím stejné ponožky, které si sundavám ve stejnou dobu a ve stejnou dobu je obě odhazuju do koše s prádlem. Myslím, že je proto velice pravděpodobné, že do várky s prádlem také poputují spolu. Ale praní ponožek popírá veškeré principy logiky, spravedlnosti a fair play. Ok, u černých ponožek jsem ještě ochotná to jakž takž tolerovat, ale u jasně barevných ponožek? A jak je vlastně možné, že některé ponožky zmizí navěky? Dočista se vypaří a člověk už je nikdá nespatří? To se v tý pračce rozpustěj nebo co?!

U nás doma spolu žily vždy minimálně dvě dospělé osoby a alespoň pět dětí. To je průser. Tam se to nedá uhlídat, to se uznává. Ale jak je možné, že to nemám pod kontrolou ani v domácnosti, kde bydlí jen dva dospělí lidé a kde je vzdálenost mezi košem a pračkou necelých deset metrů? Stejně zas trávím večery hledáním ztraceného času ponožek. Čili napřed dát dohromady ty barevný, zjistit, že některý chyběj, myslet si něco o Lichožroutech a pak se pustit do černých ponožek. Čili napřed ty s větším barevným vzorečkem, pak ty s menším barevným detailem, potom ty s okrasným okrajem a pak... pak už zbývá jen černá díra. Blíže nespecifikovatelné množství černých obalů na nohy, které je třeba roztřídit podle délky a míry opotřebování. Načež si na to stejně musím vzít (Křišťálovou) lupu a zkoumat drobné stopy, které mě dovedou k odhalení a usvědčení páru. A pak si dát panáka a potlačit touhu zbytek černých ponožek vzít a vyhodit do popelnice.

Že to nikdy nespáruju všechno totiž ani nemusím dodávat. Začínám dokonce podezírat návštěvy, že nám kradou perníček. Je mi jasný, že mezi čtenáři se najdou i osoby, které dávají černý ponožky k sobě velikost-nevelikost, ale já jsem přeci jen žena. Já k sobě nebudu dávat dvě ponožky jen proto, že jsou obě černý. Bohužel.

Ale do absolutního ženského vrcholu mám taky ještě daleko. Tam se nachází jen maminka mé první velké lásky, která říkala: „Je to jednoduché, já jsem tu jediná ženská, já mám všechny ponožky bílé. Kluci (manžel + dva synové) mají všechny ponožky černé, ale mají stejnou velikost, takže má každý z nich svou vlastní barvu, kterou jim na tu ponožku vyšívám steh, aby se to snadno poznalo.“

#609
„HRANOLKA“

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

7. června 2013

Uvozovky v nadpisu značí, že řeč dneska nebude o nejlepší příloze ku smažáku s tatarkou per se, ale pouze o zrádnym slovu, který tenhle pokrm označuje. Takovejch zrádnejch slov je samozřejmě v češtině milión, já třeba jako malej jezdíval k babičce do Českejch Budějic, kde jsme chodili na procházku kolem kasáren – a zrovna tohle slovo udělalo v mojí mrňavý hlavičce trochu bordel; neznaje v šesti letech dokonale koncept pomnožných podstatných jmen, jsem si z koncovky „-a“ odvodil, že je to singulár feminima. Tedy „ta jedna kasárna“.

Ó jé, to byla voda na babiččin mlýn: bývala učitelkou, takže mi hlasem, který nepřipouštěl debatu, vysvětlila, že to „není ta kasárna“, alébrž to „jsou ta kasárna“ (plurál neutra). Ó jé, jak jsem si tenkrát vykračoval, pyšný na novou znalost! Pýcha mi vydržela až donedávna, kdy jsem v pravidlech zjistil, že správně česky je klidně i ty kasárny, takže v tom mám pěknej hokej, ještě že jsem nebyl na vojně, ani bych pořádně nevěděl, kde bydlim.

Ale zpátky k pomfritům. U českýho výrazu pro ně žádný dublety neexistujou. Pro leckoho to bude překvapení, ale klidně si to ověřte ve slovníku: slovo, který je dneska v nadpisu, nic neznamená. Správně je to „ten hranolek“. Takže smažák si můžete dát spisovně „s hranolky“, nespisovaně „s hranolkama“, ale nikdy ne „s hranolkami“!

Dyť to do prdele dává smysl! Hranolka přece nic neni, stejně jako nic neni kvádřička, koulíček nebo krychlík! Existuje hranol a malej hranol je prostě hranolek – a pomfrity nejsou nic jinýho než takový mrňavý hranolky z brambor. Jako jasně, geometricky to samozřejmě úplně přesnej hranol není, spíš kvádr, a to ještě s přivřením obou očí, protože o podstavách se u bramborovýho hranolku moc mluvit nedá. Ale ten Sheldon ve mně bude mnohem radši, když bude v jídelácích narážet na „smažák s tatarkou a skorokvádříčky“ než „smažák s hranolkami“.

#610
CESTOVATELÉ

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

10. června 2013

Dokud ještě nebyly sociální sítě, dali se cestovatelé jakž takž snést. Dneska je ovšem ze svejch Facebooků známe všichni: lidi, co se jednou za půl roku seberou, odcestujou s batohem někam do horoucích pekel a pak spamujou tajmlajnu fotkama indickejch buddhů nebo islandskejch vodopádů, zatímco já sedim u kompu, datluju osmou verzi sedmýho dílu šestý série nějakýho seriálovýho hitu a je mi jasný, že do konce roku vyrazim maximálně na víkend za babičkou do Počápel. Takže jo, serou mě tyhle lidi, normálka jim závidim, že na to maj čas a keše.

Ale nejde zdaleka jen o závist. Sešli jste se někdy s někym takovym? Každej cestovatel se okamžitě stává expertem na místo, který navštívil. Sice jenom tři tejdny zevloval zhulenej na plážích v Thajsku, což ovšem stačilo, aby dokonale porozuměl politický situaci celý jihovýchodní Asie, a jakoukoliv vaši poznámku odbyde větou: „Byls tam, vole? Počkej, já ti něco ukážu.“ A z batohu vytáhne album černobílejch fotek, který jste jednak už viděli na tom Facebooku, jednak s problémem, kterej ste řešili, vlastně nikterak nesouvisej. „To jsou tak silný fotky, ty vole, že vydaj za tisíc slov,“ řekne zcestovalej jedinec a vy radši držíte hubu, protože vaše znalosti barmskýho konfliktu načtený z chytrejch knih se v týhle debatě za argumenty nepovažujou.

Když se po dvou hodinách konečně proberete fotkama, vrazí vám cestovatel jako dárek ještě dřevěnou sošku něčeho neuvěřitelně hnusnýho, ale prej posvátnýho, přičemž slovo „posvátný“ je vyslovený takovym způsobem, že je jasný, že pokud by ta zrůda šla bydlet do popelnice, přijdou vás ve snu strašit tak vostrý božstva, že i Ódin je vedle nich žabař.

Samozřejmě je taky každej takovejhle cestovatel přesvědčenej o tom, že on cestuje tim jedinym správnym způsobem, jako kdyby jeho špinavej batoh v zavazadlovym prostoru letadla zanechával menší ekologickou stopu než kufr Samsonite. „Hele, válet se tejden někde v hotelu na pláži, to bych fakt nezvládnul,“ tvrdí vždycky tónem, z něhož jasně plyne, že mastňáckou dovolenou v Egyptě považuje za podobnej morální prohřešek jako genocidu Židů.

Především maj ale tyhle cestovatelé pocit, že projetí bůhvíkolika zemí světa z nich dělá někoho moudřejšího, neboť oni při válení u kokosů v Indonésii nalezli tu pravou esenci bytí. Jsou přesvědčený, že zkušenosti, který nabyli po sklenici konopnýho lassi v Goa, jsou univerzálně platný a že my zápecníci jsme tak trochu kokoti, protože nám nepřipadá rozumný řešit svoje problémy včetně nezaplacenejch faktur a ucpanýho hajzlu systémem shanti-shanti.

Samotný šlapání s batohem na zádech po nerodný hroudě prostě z nikoho světáka neudělá. Navíc pokud jste vždycky měsíc šťastný a dalších pět měsíců v nenáviděný práci držkujete, jak je to v Česku všechno úplně na hovno, zatímco kdekoliv za humnama je to víc než božácký, tak máte velkej problém sami se sebou a vaše cesty jsou jenom způsobem, jak se snažíte uniknout ze svýho zoufalýho života. Což ovšem nikdy fungovat nebude.

#611
PŘIZNÁNÍ XY

Autor:

Curvekiller

Datum:

11. června 2013

Tenhle Facebookovej fenomén celkem vystihuje vývoj reakcí samotnejch čtenářů v čase. Proto dneska nebudu nic psát a vypomůžu si jedním screenshotem ze samotnýho FB:

Všechna Přiznání jsou anonymní a všechny citované stránky samozřejmě existují. Bohužel.

#612
KAPELY, KTERÝ VYMĚNĚJ ZPĚVÁKA

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

12. června 2013

Jako muzikant si myslim, že ve správný kapele by to mělo fungovat po mušketýrsku, jeden za všechny, všichni za jednoho. Jako pro diváka pro mě ale zpěvák kapelu do značný míry zosobňuje. Jasně, u některejch metalovejch grup neni zas takovej rozdíl, kdo v džísce a háru stojí za mikrofonem, protože ječák jako ječák a chropot jako chropot. Jenže já poslouchám spíš kapely, jejichž zpěvák není jenom prázdná nádoba se zlatem v hrdle, ale člověk, co si repertoár skládá a textuje, takže na výslednej zvuk má holt mnohem větší vliv než ostatní muzikanti.

Jak se vyrovnat s odchodem zpěváka, pro mě nejlíp ukázali tři zbylí členové Joy Division, když si to Ian Curtis hodil. Změnili styl, změnili jméno, stali se z nich New Order a bylo, nikdo nemohl říct ani popel. Chápu teda, že když zpěvák umře, ostatní členové kapely nehoděj paličky a kytary do kouta a nezačnou se živit jako restaurátoři nábytku, na to maj asi muziku trochu moc rádi. Ale skupina bez zpěváka – to už prostě neni vono. Oceán s Charvátovou pro mě bude vždycky přinejlepším Oceán II a Queen bez Mercuryho, Doors bez Morrisona nebo INXS bez Hutchence jsou pro mě jenom pokusy vytřískat nějaký prachy z lidský nostalgie nad tim, že Zed’s dead, baby, Zed’s dead.

Největší prdel je to ovšem v případě, kdy se zpěvák s ostatníma lidma v kapele nedohodne. Když zbytek Ready Kirken vyštípal ze sestavy Michala Hrůzu, přestože to byl autor většiny repertoáru, musel si člověk zaťukat na čelo. A nedávnej případ Support Lesbiens, to je už úplná pecka. Kromě prvních dvou desek šli Supporti hudebně vždycky spíš mimo mě, maximálně si zabroukám, když slyšim v rádiu tu jejich pecku Chodím ulicí. Ale Kryštof Michal je mi prostě sympatickej tim, že je předobrazem Macháčkový postavy v Samotářích.

Nedávno jsem si teda přečetl, že kytarista Supportů si zaregistroval ochrannou známku a ostatní čtyři členové včetně zpěváka si holt museli vytvořit nový těleso. A to už si může o lásce k hudbě říkat, kdo chce, co chce, tohle je prostě low end. Nová sestava Support Lesbiens je pro mě na úrovni toho, když v Zelenkově filmu Mňága – Happy End je Petr Fiala a spol. nahrazenej Chinaski, nebo toho, že se už pár let dá koupit sakumprásk kapela Rednex. Tedy čirýho byznysu, kterej s nějakou upřímností, kterou já s naivitou sobě vlastní od hudby tak nějak očekávám, nemá vůbec nic společnýho.

#613
TELEVIZE V HOSPODĚ

Autor:

Tenhle hejt vytvořilo pět milých slečen na workshopu Copycampu pod vedením Curvekillera.

Datum:

13. června 2013

Jdu na rande. Strávím klasický dvě hodinky v koupelně. Namaluju si ksicht, voblíknu si prsa, prodloužím si nohy o deset cenťáků i za cenu toho, že budu zakopávat o kočičí hlavy, a nasadím svůdnej úsměv číslo tři a sexy pohled číslo 62 (58 minule nefungovalo, je třeba vytáhnout větší kalibr). A to všechno proto, abych si užila fajn večer v útulný kavárně nebo v koktejlovým baru.

Omyl! Já naivní kráva! Můj princ mě okamžitě vláčí do svý oblíbený hospody, „kde se mi zaručeně bude líbit“. Fajn. Smířim se s tim, že o klíč na záchod musim škemrat u stokilovýho barmana, kterej mi ho chce vydat jen pod podmínkou, že mu dám pusu. Snesu, že budu muset další dva týdny větrat kabát, aby přestal páchnout po levnejch cigárech, i to, že můj Chanel No. 5 zanikl okamžitě pod libou vůni rozlitýho piva a zaschlejch zvratek. Ale co rozhodně nedávám, je zapnutá televize za mýma zádama!

Do prvního piva ještě dobrý. Projedeme rychle hlavní konverzační témata, občas to zajiskří, všechno je celkem OK  – až na tu prokletou blikající bednu. Reakční doba se totiž začne po dalším drinku podezřele prodlužovat, odpovědi zadrhávaj, a dokonce se občas vztahujou spíš k minulý otázce. A jeho oči čím dál tím častěji těkaj k televizi, kde se natřásá nějaká barbadoská cuchta, co dělá elá elá elá e e e. Po třetím pivu mi už ani nečumí do výstřihu – a to ani o reklamách! No co, dneska si nezašuká… Mňo. Ono je obecně dost divný dávat do hospody, kde se maj lidi spolu bavit a popíjet, velký blikající televize. Už od dětství je totiž primárním instinktem lidí čumět na věci, co se hejbou. A je teda úplně jedno, jestli se vám tam hejbe nějaká opálená coura anebo si tam dvacet nagelovanejch simulantů honí míče. Vaše pozornost tam prostě chtě nechtě odbíhat musí, a to i kdyby před váma seděl Gándhí nebo Jitka Molavcová.

Na druhou stranu, kdyby tam každej den vysílali třeba Sex ve městě, a ne pořád jen nějaký hokeje a kulečníky, asi bych se tak nevztekala. Dokonce by mi to koukání na bednu v hospodě možná bylo občas milejší, než poslouchat omšelý balící kecy.

#614
CENA NA VYŽÁDÁNÍ

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

14. června 2013

Ráda nakupuju. Respektive ráda si vybírám. Většinou totiž ku spotřebitelskému orgasmu nepotřebuju doopravdy něco koupit, stačí mi prohlížení. Tohle křeslo by se totiž strašně hodilo vedle televize na chatu do obýváku. A je přece úplně jedno, že nemám televizi v obýváku, ani obývák na chatě a že vlastně nemám ani tu chatu. Sílá ženské imaginace je neuvěřitelná – já už v jedenácti letech měla sepsanej nákupní seznam věcí z IKEA katalogu. Do mého fiktivního bytu.

I když jsou mé nákupy většinou virtuálního typu, (případné) placení je bohužel vždy reálné. V 99 % si po hodinách nakupování nic nekoupím – prohlížení e-shopů nebo návštěva obchoďáku jsou pro mě spíš prokrastinací nebo procházkou v muzeu. Ale to ještě neznamená, že nepotřebuju vědět cenu, co kdyby se to křeslo přece jen chtělo vyjímat v některé z mých existujících nemovitostí? Jenže ouha, něco se porouchalo! Cenovka chybí nebo je u ní uvedeno „na vyžádání“.

Listuju si časopisem pro ženy a z výběru Plavky pro toto léto se mi vždy zalíbí ty, jejichž cena nesmí být vyslovena. Achjo. Líbila by se mi podlaha do koupelny, ale v sekci ceník už není ani to pitomý pdf, ale e-mail, na který se musíte obrátit, abyste vypátrali cenu za metr čtvereční. Na to mám totiž určitě čas a nervy. Je mi jasný, že na částku za luxusní kuchyňskou linku v exkluzivním obchodě by asi byla potřeba větší cenovka, ale stejně nechápu, proč si jí prostě nepoříděj a nepřiznaj, že to stojí úplně nesmyslnou raketu!

Myslím, že je bezpečnější vidět tu cifru na papíře, než si jí vyslechnout z úst obsluhy. Zákazníka to tak aspoň nevystavuje nepříjemné situaci čítající např. spadnutí brady, vyvalení bulev, poděkování a rychlý odchod. A málokterá obsluha se ubrání výrazu: „Já vím, že je to strašně drahý, nekoukejte se na mě takhle, já za to nemůžu!“ Trapas.

#615
CHRÁPÁNÍ

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

17. června 2013

Miluju spánek. Miluju ho natolik, že když mě někdo probudí, považuju ho pár minut za svýho úhlavního nepřítele; zatím jsem to teda neměl možnost vyzkoušet, ale jsem přesvědčenej, že kdyby mě odvážnej hasič vytáhl uprostřed noci z hořícího baráku, budu na něj nejdřív pekelně nasranej a až teprve časem mi dojde, že bych mu měl bejt spíš vděčnej. Ale neni třeba si vymejšlet takhle za vlasy přitažený příklady; stačí situace, když usínáte v jedný místnosti s někym, koho moc neznáte, a on vám uprostřed temný noci připraví nemilý překvapení.

Pamatuju si kamarádku svojí bejvalý ženy, která jednou přespala v naší sídlištní garsóně. Byla to holka hubená, něžná blondýnečka, čtyřicet kilo i s postelí, takže když jsme všichni tři usínali v jedné místnosti, netušil jsem, že mě za pár hodin probudí souboj dvou divokých prasat, z nichž jedno je ozbrojené motorovou pilou. Dost mě to znepokojilo; tehdejší žena měla ráda zvířata, to ano, ale kňouři v našem bytě? Vzpomněl jsem si ovšem, že nás ta dívka večer varovala, že „trochu chrápe“. Rozkoukával jsem se v setmělém pokoji a nebylo pochyb: zvuky vydávala blondýnečka.

Říká se, že na chrápajícího pomáhá zamlaskat. Nevím, jaký s tím máte zkušenosti, já mám teda pocit, že je to na úrovni rady „když dostaneš do koulí, skákej po patách“. Vyzkoušel jsem to tenkrát několikrát; bohužel se ale ukázalo, že blondýnečka na to nereaguje utišením, ale změnou zvířete. Když se mi po dvaceti minutách soustředěného mlaskotu podařilo vyvolat zvuk, který zněl jako orgasmický výkřik veverky, kdyby teda veverky měly orgasmus, bylo to ještě znepokojivější než původní černá zvěř, takže už jsem raději nemlaskal a šel se schoulit do koupelny, jejíž dveře aspoň pár decibelů odfiltrovaly.

Nutno teda podotknout, že chudera holka měla s nočními koncerty nějaký chronický problém, takže si ráno byla vědoma svých hříchů. Nejhorší rána jsou totiž po podobný noci s člověkem, kterej něco podobnýho odmítá připustit. „Co je, ty ses špatně vyspal?“ zeptá se takovej jedinec (pochopitelně do růžova vyspinkanej), zatímco já srkám druhý kafe, abych se aspoň trochu nakopnul. Nemám rád násilí; když ale přijdete v sobotu ve dvě ráno na diskotéce za vyhazovačem se slovy „máš nějakej problém?“, považuju za pochopitelný, když vám ji gorila napálí. Pokud ráno vypadáte, jako byste spali půlku noci vobtočený kolem hajzlu, protože jste spali půlku noci obtočený kolem hajzlu, protože všude jinde drnčely stěny, a člověk, co za to může, vám řekne „Já nikdy nechrápu, já teda ne!“ je to podle mě pochopitelný úplně stejně.

#616
PALMOVKA

Autor:

Curvekiller

Datum:

18. června 2013

Jako přivandrovalec z Brna jsem měl o Palmovce trochu zkreslený představy: ten malebnej název a informace, že tahle lokalita leží hned vedle krásný, kroutící se Vltavy, mi tak nějak evokovaly slunnou náplavku, kde jsou v květináčích palmy, kde zářivě čistej písek zůstává mezi prsty a spoře oděný slečny vám podstrkujou mojita. Nic nemohlo být pravdě víc vzdálený.

Palmovka je totiž definicí metropolitního hnusu. Někdo možná namítne, že Václavák je ještě horší. Ale tam na vás aspoň dejchne exotika – davy černošskejch vyhazovačů vám umožněj cítit se jako na procházce v hlavním městě Nigérie, díky zástupům ukrajinskejch štětek máte na dosah krásy Oděsy, albánský dealeři heroinu vám připomenou balkánskou pohostinnost. Prostě paráda. Palmovka vám ale instantní cestu kolem světa nenabídne. Tahle betonová bažina, ve který se podrážky lepí k chodníkům, páč na nich stabilně leží nános zvratek, chcanek i krve a peroucí slunce je efektivně mění v kanagom, vám dopřeje tak trochu jinej pohled na šestej nejbohatší region Evropy.

Chodím sem na obědy. A zvlášť když si sednu na zahrádku, jen zírám. Jako předkrm dostanu feťáka somrujícího o drobný, místo polívky bitku dvou pořízků, pro který školní docházka evidentně skončila ještě před tím, než je někdo pozval do hodin prvouky a vlastivědy. Hlavní chod představuje ječící cikánka, kterou její manžel něžně vláčí za vlasy po chodníku, aby mu koukala vyžehlit vasilo. A jako dezert v týhle zážitkový kuchyni se servíruje pohled na bezďáka, kterej se s tím nesere, a tak si v klidu zaleze dva metry od tramvajový zastávky do křoví a tam ze svý řitě vytlačí brownies. Dobrou chuť.

Jelikož tu sídlí televize Prima, dlouho jsem si myslel, že to je celý jen přehnaná příprava na nový televizní formáty Smažte jako šéf, Vyhoněniny, Piko není dokonalý anebo slibnou reality-show Bezďák hledá ženu. Jenže televize v tom prsty nemá. Tohle je čistý štýlo ulice, navíc omotaný kolem autobusáku, kterej si přivlastnili kmotři, takže tu máme do jednoho jedinýho místa stlačený veškerý nákazy Prahy. Když už tenhle Augiášův chlív nevyčistily povodně, doporučuju ho aspoň oplotit, zakonzervovat, prohlásit za památkovou rezervaci a můžeme sem pod visačkou UNESCO zvát turisty z celýho světa, aby se pokochali tím, jak pěkně se dá žít v hlavním městě, ve stínu palem.

#617
NAVIGACE JAKO MODLA

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

19. června 2013

Navigace je fajn věc. V mym divokym období se mi párkrát stalo, že jsem se ráno probudil s cizí ženou v cizím pokoji v divnejch čtvrtích hlavního města a nemít navigaci v iPhonu, bloudim dodnes po absurdních místech, jako je Michle, Kamýk nebo Řepy. V autě ji ale moc nepoužívám; nemám takový to držátko, abych si mobil lípnul na sklo, navíc můj analytickej mozek mapy zvládá slušně: většinou mi stačí si cestu dopředu prohlídnout a pak jet bez navigace – a když dostanu pocit, že jsem se ztratil, tak holt zastavim, zkalibruju sám sebe a zase jedu dál. Chápu ovšem, že spousta lidí se vyzná v mapách přibližně stejně jako já v porodnický anesteziologii, takže navigace je jejich přítel nejvěrnější. Jenže vyřadit při řízení takovej ten proces, kterýmu se řiká přemejšlení, a slepě se spolehnout na přístroj na palubce mi nepřijde vždycky úplně rozumný. Tak třeba kámoš Lorenzo.

Vraceli jsme se z Uherskýho Hradiště a Lorenzo měl zrovna novou navigaci. Tedy, novou: zánovní, koupenou na blešáku v Kolbence za sedm set vočí. Ujeli jsme asi dvacet kilometrů, sjeli z hlavní silnice a cesty se začaly stávat užšími a prašnějšími. „Jedu podle navigace, jedu podle navigace,“ funěl Lorenzo, zatímco kolem nás ubývalo asfaltu a přibývalo vegetace. Když jsme projeli asi kilometr po polní cestě, zvolal: „No, a tady bude odbočka na hlavní.“ Odbočka tam byla, o tom žádná. Projeli jsme branou a ocitli se na dvoře velkého stavení. Stála tam paní, která vypadala, že ještě nikdy neviděla automobil. Lorenzo stáhnul okénko a se širokým úsměvem vlastním jeho dobrotivosti se zeptal: „Teta, dostaneme se tudy na Prahu?“ Paní neodpověděla a vešla do domu; za okamžik vyšla znovu ven a s ní i nebezpečně vypadající muž s cepem. Lorenzo v tom okamžiku naštěstí pochopil, že tudy cesta na Prahu opravdu nevede a svižně odcouval šest kilometrů na nejbližší cestu značenou v mapách.

Nebo cesta na hory tak před osmi lety. Byli jsme dopředu varováni, že Alpy jsou zasypány extrémním množstvím sněhu, takže nás cestovka vybavila podrobným itinerářem, kde a jak zahnout. „To nám ta cesta pěkně odsýpá,“ říkal jsem si, když jsem ze zadního sedadla pozoroval na navigaci, jak vzdálenost zbývající do cíle příjemně ubývá. Bohužel, když jsme byli patnáct kilometrů od vysněné chaty, ukázalo se, že řidič do navigace zadal pouze koncový bod, takže navigace logicky našla nejkratší cestu, která ovšem počítala s průjezdností strmé úzké silničky, na které byly asi čtyři metry sněhu. Dodnes si myslím, že správnou reakcí by bylo majznout toho člověka po hlavě jakýmkoliv dostupným tvrdým předmětem, zahrabat ho do závěje a nechat Švýcary, ať si ho na jaře najdou, a ne sednout k němu do automobilu a jet dalších čtyři sta kilometrů přes hory a pod horami.

Takže nemám nic proti navigacím, jen je fajn, když si jejich uživatelé uvědomí, že kolem silnic existujou taky takový ty modrý cedule se jménama měst, vesnic a čtvrtí. Když sedím na zadním sedadle automobilu jedoucího po Strakonický, máme namířeno do Dejvic a před vjezdem do Zlíchovskýho tunelu se řidič tvrdošíjně drží vpravo, neb „ho tam vede navigace“, přestože je nad silnicí cedule jak ty vole dvě krávy, že na Dejvice je to doleva, tak z toho rostu; nemůžu si totiž pomoct, ale jsem přesvědčenej, že řidič ignorující modrý dopravní značky může poměrně snadno vysklít i nějakou červenou.

#618
KAMIKADZE KAMARÁDI

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

20. června 2013

My čekali jaro, a zatím přišlo tropické vedro a s ním i letní radovánky! V létě víc než kdy jindy platí, že Žijeme len raz, takže statusy o počasí už pomalu střídaj tweety o záhrádkách, grilovačce a koupání! Je snad něco příjemnějšího než se jet koupat s kamarády za město? Třeba do nějakého lomu, který vám byl doporučen nějakým solidním rádcem v oboru Výlet… Jenže právě ta neznámá voda přitahuje známé firmy z oboru Dobrodružství. A to pak vede akorát tak k tomuhle hejtu.

Nic proti takovému tomu letnímu a zábavnému dobrodružství, ostatně historek, ve kterých hrál hlavní roli alkohol nebo mladická nerozvážnost, mám na rozdávání, ale tohle je o něčem trochu jiném. Takže když se z úst někoho, jinak vcelku inteligentního a fajn, ozve „jůůů, skvělá skála, si skočim do vody ako pán!“, tak se neznám. DPČ, vy jste ještě neslyšeli o tom, že do neznámé vody se po hlavě prostě neskáče? Mám to brát jako selhání rodičů nebo zabedněnost člověka, který přes to, že se k němu jistě už doneslo pár zpráv o  (v lepších případech) ochrnutí doneslo? „Ale prosimtě, tady to je hluboký, to poznám!“ Aha. Takže zbytek osazenstva pak musí toho jednoho člověka přesvědčovat, ať to fakt nedělá, ať se nechová jako dítě/idiot a ať si napřed zkusí, jestli tam náhodou není voda po kolena. Což někdo pochopí, uzná, a někoho to naopak podnítí k tomu stát si za svým právem na skok do vody hlava-nehlava (i s rizikem případné nehlavy).

Já taky jednou skočila do dětskýho brouzdaliště. Po nohou. Strupy a trapas, ale bylo to omylem (spletla jsem si strany na molu). Ale lidi, co skáčou do vody, kterou neznají, to nedělaj omylem. Ani si nemyslím, že za tím stojí potřeba zvednout si adrenalin. Myslím, že za tím stojí lenost, popřípadě hec skočit si i přesto, že všichni ostatní říkají, že se to dělat nemá, a pak se jim vysmát, že jsou „nějaký připosraný“. O to je to smutnější.

Vybrala jsem si zcela tradiční letní příklad, aby to ladilo s počasím. Ale kamikadze kamarádi neznají slitování v jakoukoliv roční dobu. Nerada bych např. opomenula početný fanclub Joža Ráže, ve kterém se helma nenosí ani na lyžařské svahy („dyť to umim, co blbneš“), ani na motorku („jedu jenom kousek“).

Jenže tohle není známka punku, ani projev nespoutané duše. Je to příznak demence.

#619
ŽE UMŘEL FILIP TOPOL

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

21. června 2013

Psal se srpen roku třiadevadesát a já bloumal Českýma Budějovicema, zapadnul jsem do krámu s muzikou a zjistil, že tam prodávaj vinyly českejch kapel po bůru, no neber to. Koupil jsem jich asi dvacet, některý názvy mi něco říkaly, některý v podstatě nic, líbily se mi jenom samy o sobě. K těm druhejm patřil i Leitmotiv od Psích vojáků, deska v šedivym kartónu s hnědym psem.

A pak jsem ji doma v Praze položil na náš gramec značky Tesla a pustil si stranu A, pak jsem si pustil stranu B, pak znova áčko a zase dvakrát béčko, protože Kilián Nedory byla stvůra, kterou jsem okamžitě miloval, pak jsem si Leitmotiv přehrál na kazetu, abych ho mohl poslouchat i cestou do školy a ze školy. A taky jsem si sehnal další desky a tři roky chodil na gympl v tričku se stejnym obrázkem, jako je na tom Leitmotivu, na koncertech stával v první řadě, Psí vojáky neustále citoval a ještěže jsem se nenaučil na klavír (#459), to bych bejval navíc hrával Topolovy písničky.

Málokoho bych v životě označil za svýho idola, ale Filipa Topola určitě. I když vášnivá gymnaziální láska postupně vyprchávala, jak už se tak vášnivejm gymnaziálním láskám stává, za posledních deset let jsem si Psí vojáky pustil možná dvakrát. Ale „zahraj Žiletky, Filipe“ pořvávám na koncertech dodnes, ať už na pódiu stojí Ille nebo Iggy Pop. (A když ještě hrála Prohrála v kartách, Filip Horáček mi je jednou fakt zahrál.)

Když se dali Psí vojáci loni znova dohromady, říkal jsem si, že na ně musim zajít, protože by to mohlo bejt naposled, o Topolově chatrnym zdraví se toho napsalo až až. Jenže oba letošní koncerty v Akropoli jsem vyzevlil, a když mi ve středu večer přišla esemeska od Honzy Slavíčka, kterýho jsem neviděl deset let, ale na gymplu jsme v tý první řadě stávali spolu, že bysme měli zajít na pivo, pochopil jsem, že už mi zbejvá maximálně trochu pokrytecky brečet nad rozlitym čistym vínem.

Lidi jako Filip Topol by prostě neměli umírat, přestože už jsou dávno nesmrtelný.

#620
WEBOVÝ STRÁNKY, KTERÝ DĚLAJ ZVUKY

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

24. června 2013

Když jsem v roce 1996 získal pravidelnej přístup k internetu, bylo to úplně jiný místo než dneska. Žádný videa, žádný bannery, žádný podobný píčovinky. Správná webová stránka měla tenkrát černej text s modře podtrhanejma odkazama, sem tam nějakej obrázek a dole žlutočernej pohyblivej gif chlapíka se sbíječkou a nápisem „under construction“.

Dneska jsou mnohý internetový stránky plný animovanejch reklam a podobnejch zhůvěřilostí, který vždycky způsoběj, že můj stařeček počítač začne topit tak, že kocour Kvasil, kterej jinak ochotně a rád využívá zbytkovýho tepla, se dotčeně zvedá a odchází, protože co je moc, to je moc. Ale čert vezmi Flash.

Co mi pije krev, jsou stránky, který hrajou. Nemyslim servery jako je YouTube; když se chci podívat na video, tak nějak očekávám, že u něj bude zvuk (byť bych byl mnohem radši, kdyby byly videa na YouTube při načtení stránky defaultně pauznutý, aby nezačaly hrát všechny přes sebe, když si jich člověk otevře víc). Myslim stránky, který nezvány, nečekány začnou něco říkat nebo hrát, prostě vydávat zvuky, aniž bych to sebemíň čekal.

U kompu totiž většinu času poslouchám hudbu a moje bedničky hrajou nejlíp, když jsou vytavený na max a WinAmp je hodně staženej. To se tak třeba uprostřed noci koukám na Pirate Bay, jestli tam náhodou neni něco, co by mě zajímalo, nějaká nová verze Debianu nebo tak, a vyskočí pop-up okno a ten chlapík začne řvát na plnej céres: „Do you like web cams? I looooooove web cams.“ Doprdelekurva práce, proč si jednou provždy nenechá vysvětlit, že na webový kamery sere pes, já preferuju klasický… distribuce Linuxu, jestli mi rozumíte.

A jestliže mě zvukový reklamy na webu serou, v podstatě je chápu, neboť základní vlastností reklamy je otravnost. Ale co už mi vůbec hlava nebere, jsou normální stránky, který vydávaj zvuky. Naposledy jsem narazil na home page Načevy. Takže chci říct jedno jediný: jestli máte pocit, že je cool mít webovou stránku, která vydává zvuky, tak bych vás chtěl upozornit, že to cool bejvalo, ale už dávno, dávno neni. Cool to bejvalo v roce 2004. Šestnáctýho března dva tisíce čtyři od tří do čtyř odpo, předtim a pak už nikdy ne.

#621
POSMRKÁVÁNÍ

Autor:

Curvekiller

Datum:

25. června 2013

Jsou věci, o jejichž „indexu sravosti“ – což je číselný údaj vyjadřující na desetibodové škále, jak moc si dané téma zaslouží svůj hejt – nelze ani v nejmenším pochybovat. Určitě každého napadne pár jasných desítek. Kdo by měl třeba rád psí hovna? Kdo může oceňovat menstruaci? A kdo si může vážit Olgy Lounový? Jasně že nikdo (i když Olga je možná spíš jedenáctka, nerad bych jí křivdil)! Každopádně, je pár jasných desítek, na které prostě hejt musí vzniknout dřív nebo později, i kdyby se kvůli tomu měla načínat druhá tisícovka.

Posmrkávání je přesně ten případ. Už ze svý etymologický podstaty jde o festovně hnusnou věc: ono smrkání samo o sobě je činnost celkem nechutná, předpona „po“ je přitom příznakem, že daná aktivita probíhá déle, v pravidelných intervalech se opakuje, čímž dochází k rytmizaci toho libého zvuku, kdy se chrchel tře o stěnu dutiny nosní. Završení týhle libůstky je přitom v nedohlednu – a právě ta neukončenost je strašlivě iritující.

Jistě, taky mám svý tělo rád a některý tekutiny bych z něj nevypustil ani po sakra velkým přemlouvání, ani kdyby přede mě někdo na stůl vyložil pět v českejch. Jenže nudle kurva není mozkomíšní mok! Ta může ven. Proto nechápu lidi, který maj potřebu si svůj soplík hýčkat, mazlit se s ním ve svý nosní dírce a ne a ne se s ním rozloučit. Neustále potahujou tam a zpátky – naoko ho pustí na procházku, ale když už ten sliz zavětří svobodu, zase škubnou za vodítko a přitáhnou ho zpátky domů k boudě. Peklo.

V kruhu rodinným nebo mezi kámošema se s tim většinou umí každej porvat. Mnohem horší je to ale třeba v práci v oupnspejsu, kde je člověku tak nějak žinantní naznačovat dospělýmu jedinci, že by mohl uchopit čistonosoplenu, vyložit do ní kompletní náklad, a přiblížit se tak k ideálu normálního člověka, jenž v klidovým stádiu nejen že nesmrdí a neirituje divnejma řečma, ale taky třeba nevydává otravný zvuky typu mlaskání, chrochtání, vytí na měsíc v úplňku nebo srkání. Když se tak nestane a pořád se posmrkávání ozývá, beztak to nevěstí happy end. Ten soplí teror se totiž dá snýst pár minut, možná několik hodin s náznakama, že by bylo dobrý sáhnout po tom balíčku šnuptychlů na stole, ba snad i celej den, během něhož padne věta: „Tak vysmrkáš se už do prdele nebo co?“ Ale když ani to nezabere, musí se na to prostě jít trochu rafinovaněji: zabít!

#622
BÝT PLÁTCEM DPH

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

26. června 2013

Já proti DPH jako takový nic nemám; nechci se teda pouštět do nějakejch hlubokomyslnejch ekonomickejch rozprav, ale nepřímý daně (zdaňující spotřebu, nikoliv příjem) mi dokonce vždycky byly sympatičtější než ty přímý. Jenže v nejbližších měsících mě čeká povinná přihláška do klubu plátců daně z přidaný hodnoty, což mě naplňuje poměrně zásadní fiskální nasraností. Pardon, ale bejt jako scenárista plátcem DPH je padlý na hlavu!

Doposud jsem si na chléb svůj vezdejší vydělával tak, že jsem s někym uzavřel smlouvu, že něco napíšu, něco jsem napsal a dostal jsem zaplaceno. Od prvního září to bude tak, že uzavřu smlouvu na částku XY, a když budu mít napsáno, vystavim fakturu na XY + 21 % (nebo na jaký hausnumero to zase zvednou). Klient mi to zaplatí, já těch jednadvacet procent odvedu státu a klient si těch jednadvacet procent zpátky od státu vyžádá. Hotovo, točit, koloběh peněz v hospodářství, ekonomický perpetuum mobile. Teda vlastně hovno perpetuum, peníze sice oběhnou kolem dokola a zdánlivě nula od nuly pojde, ale z něčeho se musej zaplatit všichni ti úředníci, který budou přísně dohlížet, jestli mám dost vyleštěný šanony a hlavně jestli odvádim DPH i z faktur, který mi klient nezaplatil, protože zkrachoval (#523). Na to se fakt těšim: scenárista se občas nevyhne tomu, že dělá zadarmo. Že budu muset za svoji práci ještě dokonce platit státu, to tomu dodá úplně novej rozměr.

Jasně, je tady sladký bolestný, že si můžu nechat vrátit od státu DPH u věcí, který nezbytně potřebuju k dosažení příjmů; jenže já obecně věcí potřebuju dost málo, natožpak těch nezbytnejch k dosažení příjmů. Ty jsou vlastně tři: komp, jednou za dva měsíce balík papírů a sem tam dvě géčka skunku, kterej ovšem stejně neodepíšu, protože mi ten hodnej pán na Žižkově dycky zapomene vypsat paragon. A i kdybych sehnal nějakou kreativní účetní, která by mi vysvětlila, že toho k dosažení k příjmů můžu potřebovat výrazně víc, tak toho stejně výrazně víc kupovat nebudu, páč mám krzevá novej byt (#558) na krku dluhy jako kráva a rád bych se jich co nejrychlejc zbavil.

Takže když to shrnu: já bych vlastně celkem bez kecání platil daně, kdybych viděl, že to k něčemu je. Když si ale pomyslim, že od září budu muset víc času věnovat papírování, čili míň času psaní, jenom proto, aby 21 % mejch honorářů oběhlo čestný kolečko, ztrácim poslední zbytky ideálů o tomhle státu. Pokud teda v červnu roku 2013 může člověk o tomhle státu nějaký ideály ještě vůbec mít.

#623
KLAVÍRISTA ZA NAŠÍ ZDÍ

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

27. června 2013

Nemyslete si, že jsem proti svým sousedům zaujatá! Sousedi z toho minulého hejtu (#279) před půl rokem odešli (patrně na věčnost) a zbytek sousedstva tvoří veselá cháska. To jsou vám lidé, samá píseň, samý zpěv. Musím říct, že jsem ráda, že tentokrát nejsem v domě nejhlučnější a že si na mě nikdo nechodí nikam stěžovat, to je oproti předchozím adresám celkem příjemná změna. Pravda, programová skladba rádia Soused je možná až příliš pestrá. Techno tu střídaj Šrouby a matice (#281) a občas je od zdola slyšet ničím nefalšované volání táborového ohně, ale to mi nevadí. Je to na dB úrovni „tak akorát“ a dá se u toho bez větších problémů usnout. Jenže život není samej vyčazenej pohodář, takže tuto selanku nám přes den kazí cosi s pracovním názvem „sousedovic dítě“.

Já ani nevím, jestli je sousedovic dítě kluk, nebo holka. Já totiž ani nevím, jestli to náhodou není někdo dospělej. Ale to je úplně jedno. Podstatné totiž je, že ten lump má doma piáno a nebojí se ho použít. Jeho vůbec nejmilejším kouskem je Nebe na zemi. Ale nepředstavujte si divoký jam á la Pelíšky, je to taková ta jednoduchá verze: levá ruka drží akord – pravá ruka vyťukává melodii. Tak „na nirvánu, na Olymp“ je v klidu a to, že „nestojí o nekonečno s hvězdami všemi“, to je taky v pohodě. Pak nám povídá, že „je nebe na zemi a pravdu má“, my všichni mu to tady věříme! Jenže pak nastává ta kritická chvíle. A to sice přechod do části „pro toho, kdo chce žít, je na světě plno krás“, ve které ta nebohá osoba vždycky udělá chybu, a to prosím pěkně vždycky na tom samym místě.

FFFFFUUU. Slýchávat jeden a ten samej vál pořád do kolečka, jak u blbečků, to je jedna věc. Ale pokaždý u toho čekat na tu pasáž, která bude na 100 % špatně, to je věc druhá a úplně jiná, horší… To je skutečně něco mezi nebem a zemí. To se člověku zatínaj pěsti, přivíraj oči, píchne ho u srdce a občas by si snad i trochu pobrečel. Napadá mě už jedině sousedská sbírka, jejíž výtěžek by šel na kvalitního učitele klavíru, který by sousedovic děcko jednou a provždy naučil problematickou pasáž tak, abychom u toho už, i když neradi, nemuseli umírat.

Sousedovic dítě ten song smaží už nějakej ten pátek. A když já vám povídám, že peklo na zemi je znovu a znovu poslouchat ten stejnej přehmat, tak pravdu mám, to mi teda věřte.

#624
INFLACE PŘÍVLASTKU „KULTOVNÍ“

Autor:

Curvekiller

Datum:

28. června 2013

Dnes spíš poučně: asi každej z nás zná nějaký slovo, jehož přílišný nebo nepřesný užívání mu nedá spát. Já to takhle mám se souslovím „kultovní film“. Efektní výrazivo, který k nám přifrčelo z Ameriky a v první půlce 90. let se začalo zabydlovat ve veřejným prostoru, rozhodně nemělo být ekvivalentem toho, čemu se říká klasika nebo zlatej fond. Bohužel se tak stalo.

Když vyrvu citaci z letitýho textu kralevice český kulturní publicistiky Kamila Fily: „Kult, jak už název napovídá, je vždy odchylkou mimo oficiální vnímání a přijímání, je to záležitost omezené skupinky specificky zaměřených diváků. (…) Pojem kultovní film se nijak nemusí krýt s pojmem vysoké umění, důležité je pouze to, že kultovní diváci se na něj dívají pořád dokola.“ Kultovností se v původním smyslu nemyslí, že je film dobrej nebo že se líbí hodně lidem. To přídavný jméno není příznakem ani Zlatýho slavíka, ani Oscarů. Jde tam prostě o bezmála zbožnej přístup k výjimečnýmu dílu, který by z výše uvedený logiky, vycházející ze zámořskýho chápání cult movies, mělo fascinovat spíš svojí extravagancí, podvratností, nekompromisností, zběsilostí, nespoutaností, vulgárností nebo třeba násilností – ale rozhodně ne tím, že se u něj dobře baví roztomilej vnouček i jeho senilní bábi.

Vím, jazyk je entita živá, proměnlivá. Významy slov se můžou posouvat a v čase měnit. Ale místní chápání slova kultovní je od začátku postavený na nevzdělanosti a nepochopení pravýho významu, který jde ruku v ruce s tím, že tenhle přívlastek prostě zní cool. A tak se začal lepit všude, kam to jen šlo. U Pulp Fiction nebo Trainspottingu se to ještě dalo rozdejchat, i když se srolovaným obočím. Ale když se připlácne na každej druhej film, kterej je populární nebo oceňovanej, na každou druhou klasiku, pak se člověku zvedá z tý přívlastkový inflace dekl.

Najednou postihla i filmy Christophera Nolana nebo Larse von Triera, podle psychedelickýho výkladu z český Wikipedie dokonce došlo na Star Wars. Běžnej mainstream a to, co se nazývalo zlatým fondem, se najednou změnilo v kultovky. Jasně, že to dobře zní v televizních spotech a v propagačních materiálech. Ale tenhle pomýlenej marketingovej diktát houfně přebíraj i normální lidi, který vám budou najednou s rukou na srdci a s fandovským zanícením tvrdit, že kultem jsou i první Transformers a Láska nebeská. Ó áno. A za chvíli to bude i Líbáš jako Bůh a Marii Poledňákovou postavíme vedle Russe Meyera a Rogera Cormana, že?

Definitivně pro mě tohle přídavný jméno umřelo ve chvíli, kdy jej Mirka Spáčilová (to je ta paní, co se i v pokročilým stádiu rozkladu nechá fotit jako Lara Croft) použila ve článku o seriálu Comeback. Ty vole, rodinnej sitcom, kterej běží od osmi hodin na Nově, vystupuje v něm božskej Kája i Vondráčkovic Heluš a uchechtávaj se u něj ve stejným rytmu ostravský horníci i děti z Bubenče? Tak to už může být pak fakt kultovní i video ze svatby Achjo Bitch.[1]

[1]
Samozřejmě v případě, že by veselku zachvátil požár a Achjo Bitch by před kamerou hořely šaty, mně vlasy a Atillovi scénáře, pak by to jistej kultovní potenciál mělo. Ale jinak fakt ne.

#625
LETNÍ KOZAČKY

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

1. července 2013

Léto budiž pochváleno. Řádění ve vodě (#137), spousta ovoce (#183) a taky módní výstřelky, nad kterejma mi zůstává rozum stát. O viditelně nošený podprsence (#133) jsem se už tady rozepisoval, a když jsem dneska kráčel přes město do kanceláře, měl jsem tisíc chutí ten starej článek jenom opatřit novym číslem a sprostě zrecyklovat. Ale chápu, bylo by to nečestné a nesportovní; tak jsem sjel očima trochu níž a hle, hned tu bylo témátko na hejt jako malovaný.

Chápu, proč vznikly kozačky – nebo si aspoň myslim, že chápu. Předpokládám, že proto, aby nohy chránily před zimou, případně před kontaktem s vnějším prostředím. A jakej má do prdele smysl vyříznout do takovejch bot díry? Ty vole, dyť je to stejný, jako koupit si gore-texovou bundu a v létě do ní nůžkama vystříhat ňáký oku libý abstraktní vzory!

Kdykoliv potkám nějakou hrdou nositelku podobnýho obutí, přemejšlim, co ji vedlo k tomu, že investovala do něčeho podobnýho. Proč si nekoupila sandály nebo balerínky, tedy boty, v níž jí taky horko nebude, a který budou nejspíš i levnější, protože se na ně použije výrazně míň materiálu. Příště už to asi nevydržim a natvrdo se zeptám.

Jasně, rozumim tomu, že móda je záležitostí osobního vkusu a že budu těžko argumentovat, když mi dotyčná poví, že jí letní kozačky prostě připadaj hezký. V tom případě slušně poděkuju a odejdu. Jenom budu teda trochu kroutit hlavou: třeba takový korečkový rypadlo nebo Slovanská epopej mi přijdou svym způsobem taky hezký, ale na sobě bych je kvůli tomu nosit teda nechtěl.

#626
„TŘEBAS“

Autor:

Ed

Datum:

2. července 2013

My vysokoškoláci kromě parazitování na společnosti a nezřízenýho požívání alkoholickejch nápojů děláme ještě jednu věc – čteme. A čteme v takovým rozsahu, že se nejde divit, když čas od času narazíme na nějakou tu částici. Spoiler alert, právě se dostávám k jádru všeho zla.

Není totiž nic horšího, než když se ze zásadního textu dovídáte věci takřka sakrální a najednou na vás vyskočí onen satanův výpotek „třebas“. Vím, že tohle slovo je etymologicky zcela v pořádku, přesto si nemůžu pomoct. Pokaždý, když na něj mezi akademickejma výrazama narazím, zmocní se mě pocit, jako kdyby mezi vážený hosty na úctyhodný recepci vběhl nahej klaun s balonkem přivázaným ke genitálu. A mě klauni serou, tuplem ty nahý.

V takovou chvílí se přestanu ovládat, mrštím knihou přes celou místnost a chce se mi po vzoru Waltera Sobchaka zařvat: „Am I the only one around here…?!“ Pevně doufám, že nejsem. Výraz „třebas“ podle mejch lehce fašistickejch představ o rodným jazyce zkrátka a dobře patří do hovorový češtiny, ne do učenejch statí. Nic proti interním oborovejm fórům, kterejm se zasměje jen samotnej autor, ale třebas je pitvořivý, psychopatický a nedůstojný. Jsem přesvědčenej, že by bylo jen dobře, kdyby mu všichni v univerzitních sférách se smířlivým výrazem přitlačili polštář na ksicht.

Tenhleten zdegenerovanej bratříček zcela normálního „třeba“ ovšem nejspíš jen tak nevyhyne. Kdekdo by očekával, že ho většina lidí vnímá jako archaismus, ale kdepak. Moderní vědci přijali „třebas“ za svý a przněj s ním věty o sto sedm. I výborný texty tak působí jako delikatesní večeře o sedmi chodech, kterou si však nemůžu pořádně užít, protože někomu ze spolustolovníků echtovně smrděj nohy.

A tak mi nezbejvá než poníženě prosit: důstojní páni učitelé národů, strčte si tu verbální prasečinu někam. Třebas do prdele.

#627
„ZŮSTANEME KAMARÁDI“

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

3. července 2013

Curvekiller se tady před časem mistrně zhostil ohejtování věty „Budeme jenom kamarádi“ (#460); já zas cítím potřebu vyjádřit se k větě podobný, která je obsahem dnešního nadpisu. Zatímco věta „budeme jenom kamarádi“ se používá, když se někdo snaží, aby vztah vůbec nezačal, na větu „zůstaneme kamarádi“ mnohdy dochází, když nějakej vztah končí.

Tahle věta je ale naprosto nesmyslná. Vycházim totiž z toho, že aby dva lidi mohli kamarády zůstat, musejí nejdřív kamarády bejt. Jenomže vztah kamarádskej a vztah dvou lidí, co spolu sdíleli stůl i lože a teď už ho sdílet nechtěj, je kurva jinej. Prostě si nejde jen tak říct „připravit, pozor, vodteď jsme kamarádi“ – to nejde ani s úplně cizím člověkem, ani s bejvalym partnerem.

Dovedu si představit pár lidí, který spolu nejdřív kamarádili a pak se dali dohromady. Jenomže to se zas tak často nestává, že dva lidi se dlouho kamaráděj a pak najednou blesk z čistýho nebe: „Nynčko tě, Maruško, miluju, nynčko tě, Ignáci, taky miluju, budeme spolu nejvíc a napořád.“ Jasně, stát se to může, takže pokud by se Maruška s Ignácem rozešli (a já jim teda fandim, aby se tak nestalo), mohlo by teoreticky zaznít „zůstaneme kamarádi“ ve smyslu „vrátíme se k tomu, co bylo předtim, než bylo potom“.

Ale i kdyby ti dva nakrásně kamarády zůstat mohli, stejně je podle mě lepší, když si dva rozešlí daj vod sebe na chvíli voraz. Netvrdim, že se nemůžou časem kamarádama stát, ale snažit se s bejvalym partnerem zůstat kamarád je asi tak stejně rozumnej způsob vypořádání se s rozchodem, jako začít brát tvrdý drogy, přejít na islám nebo si amputovat nohu.

#628
BÁJNÁ LHAVOST

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

4. července 2013

Všichni si občas zalžeme. Zcela vědomě. Aspoň maličko. Někdy to není úplně košer – jako třeba když zatloukáte milostný poměr se ženatým šéfem nebo když ráno, prakticky ještě z nonstopáče, voláte mamince, že na ten oběd přijdete asi decánko později, protože máte ještě hodně práce. A některý milosrdný lži jsou, v rámci zachování dobrý nálady a hezkejch vztahů, snad naprosto nezbytný. Dejme tomu, že vaše nejlepší kamarádka přijde v šatech, který vám nejsou úplně po chuti, ale ona je nadšená a dychtivě touží po vašem názoru. Tak jasně že místo slova „příšerný“ řeknu něco jako „jojo, pohoda“. To se prostě může stát. Průser je ale s lidma, který to přepálej a nenávratně se přestěhujou do říše fantazie.

Máloco je mi tak nesympatický jako chronicky ulhanej jedinec, kterej už ani sám neví, kde je pravda a kde lež. Pohádkář, který dokáže z každého rozhovoru udělat nepříjemnou událost. Baron Prášil, kterej místo opepření historky nějakým nadsazeným detailem vysype do zcela smyšlené báchorky celou pepřenku. Bleh.

Někteří sedmilháři se chválabohu prozradí velice rychle a sami. To jsou lháři amatéři, kteří si nepohlídaj ani základní data z právě odvyprávěné (a zpravidla nezáživné) historky o celnících, který u nich našli hulení a pak si s nima dali brko (atp., jistě tyto bohatýrské historky dobře znáte), takže není těžké si pár kontrolníma otázkama ověřit, že se jedná o neo Pinocchia a klidit se co nejdál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 1000 věcí, co mě serou 4.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.