Copyright © Blanka Hošková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-783-5

1

Poprvé si Hedvika vážnost celé situace v plné míře uvědomila, když jí Lenka po večeři řekla, že to myslí s Radovanem vážně. Že by byla ráda, kdyby se všichni vzájemně poznali a jejich životy se vydaly každý vlastní cestou.

Obě ženy seděly nad talíři špinavými od bramborového guláše, opíraly se lokty o čtvercový dubový stůl a jedna druhou si prohlížela.

„A není to předčasné?“ snažila se Hedvika ještě u své dcery vzbudit pochybnosti o správnosti rozhodnutí začít žít se svým přítelem a se záchvěvem naděje na ni pohlédla. S trochou nervozity dopila ze skleničky zbývající trošku piva a všimla si na skle svých otisků prstů.

„Mami! Nesnaž se. Víš dobře, že dřív nebo později to stejně přijde,“ potvrdila jí nevědomky dcera fakt, že od této chvíle už bude Hedvika skutečně sama. Sama samotinká, uprostřed velkého domu, o který se celé ty roky starala. Uprostřed rozlehlých vinic, na kterých dřela. Uprostřed ticha, samoty a opuštění. Uprostřed neúnavně se rozmnožující práce a nikdy nekončících starostí s vinicí a s vínem. Uprostřed svých bezútěšných myšlenek, které ji za poslední měsíce čím dál častěji objímaly místo manžela, který se jí pomalu, ale jistě vzdaloval. Uprostřed místa, které pro ni znamená domov, ale kouzlo domova již dávno ztratilo.

„A co ta Praha?“ vzpomněla si Hedvika na Lenčiny nedávné plány, kterým tenkrát nepřikládala žádnou váhu. Ihned po vyslovení otázky se však zarazila. Určitě chce slyšet odpověď?

„Praha platí. Odjedeme tam v průběhu prázdnin,“ zajiskřily Lence náhle oči a její slova plápolala nad stolem jako pochodeň zvěstující novou etapu jejího života. Těšila se, až s Radovanem odjedou do Prahy a najdou si svoje první společné bydlení. Až si bude hledat práci, užívat si ruchu velkoměsta a večer u skleničky vína spoluprožívat Radovanův den a jemu na oplátku popisovat ten svůj. Těšila se na městský chaos, cinkající tramvaje, metro plné zvláštních postaviček, obchody s dlouhou pracovní dobou plné toho nejrozmanitějšího zboží, procházky po rušných ulicích a malé kavárničky s jejich typickou vůní.

Lenčina slova plynula hladce a bezděčně. Zaobírala se sama sebou a neslyšela matčin vnitřní pláč, neviděla její slzy dobře schovávané za víčky.

Dávno dospělá dcera se při svém vyprávění rozohnila tak, až Hedviku začaly potlačované slzy v očích skutečně pálit a nakonec si je přece jen nechala skanout po tváři.

„Mami, neblbni,“ zarazila se a uťala svůj monolog Lenka těsně před dopadením gilotiny na matčinu šíji. Povzbudivě se na na matku usmála a potom jakoby omluvně dodala: „Nemůžu za to, že jsem se narodila do vinařské rodiny,“ obhajovala svoje zapálení pro život ve velkoměstě a najednou pocítila, jak jí Radovan strašně chybí. Kdyby tu byl, bylo by to teď všechno o hodně jednodušší. Určitě by mámě uměl jejich společnou budoucnost vyložit tak lehce a provokativně, že by se nakonec i Hedvika usmívala a sama by jim žehnala na cestu. Neměla to teď mámě říkat, uvažovala s křížkem po funuse. Měla si najít chvilku, kdy není moc času a celou záležitost, měla utrousit jen tak mimochodem. Mezi několika činnostmi, které by matce nedopřály čas k sáhodlouhým, nikam nevedoucím a nic neřešícím úvahám.

Jenom ať se nezeptá, jestli už jsem si tam našla práci i já, přála si čtyřiadvacetiletá dívka s hlubokýma, skoro černýma očima a malým pršáčkem, a pro  jistotu začala sklízet špinavé nádobí ze stolu.

Zůstanu sama, nedávaly klidu Hedvice její vlastní myšlenky, kterými se následně celý večer masochisticky bičovala, zatímco její dcera ležící ve své posteli vedle v pokoji držela v ruce u ucha mobil a poslouchala Radovanův telefonem zkreslený hlas, který si nechala proudit do hlavy. Živě s ním snovala plány jejich další společné budoucnosti, a aniž by si to sama uvědomovala, ve tváři se jí zračil šťastný výraz.

„Tak se mi povedl skvělý kšeft,“ halekal Luboš ve dveřích a vyzouval si boty. Nechal je ledabyle rozhozené vedle botníku a prošel chodbou do pokoje, kde si přes světlou semišovou sedačku přehodil sako. „Haló, Hedu, jsi doma?“ halekal vesele a v jeho obličeji se odrážela radost z úspěšně uzavřeného obchodu. Vinotéku, kterou si zbudoval v Brně nedaleko Městského divadla, se mu podařilo jakž takž zprovoznit a tento týden si dokonce předjednal i odbyt do Ostravy. Bylo načase začít slavit.

Hedvika se neozývala, a tak se Luboš vysvlékl do spodního prádla a zamířil do koupelny. Rychle se osprchoval, aby ze sebe smyl stopy městského smogového života a s čistým štítem mohl vplout do svého původního, kterým byla práce na vinici, na zahradě a kolem domu. Když si učesal mokré vlasy, které voněly po heřmánkovém šamponu, podíval se zálibně na svůj odraz v zrcadle a lehce se usmál. Narcis, vybavil si Hedvičin výraz, kterým ho nedávno počastovala, a samolibě se usmál. Musel uznat, že mu to sluší. Dny, které začal trávit v jihomoravské metropoli, aby mohl úspěšně zřídit prodej, a svým způsobem i reklamu pro svoje víno, začaly přinášet první úspěchy. Cítil, že tato změna je přínosem i pro něho samého. Návštěva posilovny, kterou si naplánoval na tři všední večery z pěti pracovních dní, které trávil v Brně, již byla na jeho zevnějšku znát. Poctivě chodil do vydýchaných prostor, kde si tvarovala postavu spousta mladíků, kteří by mohli být jeho syny, aby propotil tričko a mohl usínat s pocitem, že jeho život nabírá jakýsi jiný směr. Jako kdyby zjistil, že život má spoustu nových, dosud nepoznaných dimenzí. Vycítil svoji šanci a rozhodl se ji využít ve svůj prospěch. Už dávno zapomněl na to, jak ještě před časem odsuzoval vznik posiloven a fitness center. Rozčiloval se, tenkrát ještě ve starých plátěných kalhotách s nůžkami v ruce uprostřed vinice, že kdyby měla dnešní mládež dost práce a přirozeného pohybu, tak by nemusela hledat náhradní vybití v uměle vybudovaných prostorách na nesmyslně sestrojených kladkostrojích a běžeckých pásech. Mladá holka by měla poskakovat kolem plotny a dětí, říkával a přitom myslel, že by měla především obskakovat svého muže. Tak, jak to odjakživa dělala Hedvika. A kluci? Ti by měli postavit dům, zplodit syna a kolem stromu, co zasadili, chodit s rýčem a hráběmi. Zdála se mu zvrácená představa utrácet spoustu peněz za značkové sportovní oblečení a dokonce i spodní prádlo a ještě horší to bylo s představou, že za to, aby se nadřel, zpotil a mnohdy i před zraky ostatních znemožnil, musí sáhnout do peněženky pro další dávku stokorun.

Hedvika uviděla před domem Lubošovo auto a podvědomě zrychlila svůj, už beztak dost rychlý krok. Trošku se usmála a málem popoběhla. Vracela se z prohlídky vinice, při které zjistila, že víno co nevidět začne nasazovat na květ.

Když vešla do domu, přezula se do domácích chlupatých trepek, které příjemně hřály, a automaticky uklidila manželovu rozhozenou obuv.

„Jsi doma?“ zavolala a pověsila si kabát na ramínko.

„Jsem. Dáš si kafe?“ zavolal Luboš z kuchyně a se samozřejmostí, aniž by mu žena odpověděla, postavil na kuchyňskou linku ještě jeden hrnek.

„Ráda,“ zavolala Hedvika a šla si do koupelny umýt ruce. Pro jistotu si trošku přičísla vlasy a zvýraznila oči řasenkou. Ani neví, od kdy si vybudovala zvyk kontrolovat svůj zevnějšek po manželově příjezdu z Brna. Jako kdyby to mohlo něco změnit na tom, jak se jejich vzájemný vztah v posledních měsících vyvíjel. Respektive nevyvíjel.

Vešla do kuchyně, která ji přivítala příjemnou vůní kávy.

„Tak jak bylo?“ stihl vyslovit svoji otázku Luboš dřív než Hedvika.

„Réva už se vyplakala. Je na čase uvažovat o odorání a provzdušnění půdy,“ oznámila svůj poslední odpolední dojem z kontroly svahů a připomněla tak svému muži, že po slzení révy se začínají otvírat očka a vinice se definitivně probouzejí ze zimního spánku.

„Myslel jsem si to,“ shrnul stručně Luboš a vroucí vodou z rychlovarné konvice zalil dvě porce kávy v puntíkovaných nádobkách. Vzhledem k tomu, že jeho počínání bylo poměrně nešikovné, voda se vylívala i mimo otvor přes víko konvice a stékala vedle hrníčků. Luboš postavil konvici zpět na podstavec a položil oba horké vonící nápoje na stůl.

„Utři to,“ napomenula ho manželka a významně se podívala na louži vedle dřezu.

Luboš na ni udiveně pohlédl. Děje se něco? Přesto však molitanovou houbičkou přejel přes vodní mapu a sledoval, jak se voda do žíznivé houby vpíjí.

„Zítra se tam zajdeme spolu podívat,“ plánoval Luboš a nedočkavě nabíral z misky krupicový cukr, aby si mohl co nejdříve pochutnat na lákavě vonícím moku.

„Zajdi tam sám,“ opáčila Hedvika a míchala svoji horkou tmavou tekutinu.

„Děje se něco?“ znejistěl Luboš. Pátravě na svoji ženu pohlédl. Je možné, že by něco tušila? Že by měla echo o tom, co se v Brně děje?

„Co by? Já to procházím každý den, tak ty si udělej obrázek zítra sám,“ řekla Hedvika, aniž by na svého chotě pohlédla.

V kuchyni se rozhostilo ticho. Tíživě chvějivé, nervózně tetelivé.

„Co nového v Brně?“ řekla již smířlivějším tónem. Jako kdyby si najednou uvědomila svůj nečekaný slovní výpad a snažila se povolit opratě.

Luboš se opatrně napil kávy. Ptá se na něco konkrétního, nebo je to jen všeobecný zájem? Usrkl kávu a snažil se vyčíst nějakou nápovědu z jejího obličeje. Zdálo se mu, že vidí únavu a smutek. Jeho prvotní radost z nově uzavřeného obchodu se šmahem kamsi vytratila. Entuziasmus, se kterým se blížil po pěti dnech strávených v Brně k domovu, jako kdyby před chvílí vysála žíznivá houbička spolu s rozlitou vodou.

„Podařilo se mi najít odbyt v Ostravě,“ řekl a čekal, jestli se, když vysloví svoji zprávu nahlas, vrátí jeho spokojené rozpoložení.

„Hmm,“ byla Hedvičina prvotní reakce a tím pádem žádné ocenění jeho snahy a úspěchu. „Doufám, že se s Brnem co nejdřív rozloučíš a budu tě mít zase tady,“ přemýšlela Hedvika nahlas a myslela tím nejen doma ve vinici, ale hlavně u sebe. Doma, u stolu i v posteli.

„No,“ řekl váhavě, „ještě nějaký čas to bude chtít“. Původní vidina a úmluva byla jasná. Přes zimu zřídí v Brně vinotéku, zaměstná prodavačku a oni potom s Hedvikou budou prosperující obchůdek zásobovat vínem. Vínem, které budou pěstovat společně. Se stejným zájmem a stejným nasazením jako doposud. „Není lehké najít dobrou prodavačku,“ začal před Hedviku rozprostírat svoje problémy Luboš a snažil se potlačit myšlenku na Šárku, která byla krásná a vstřícná, ale vínu ani za mák nerozuměla.

Mladou ženu s dítětem přijal Luboš narychlo pod tlakem okolností. Postupem času se však ukázalo, že volba nebyla optimální, ale Luboš již neměl sílu maminku malého dítěte o práci připravit. Šárka byla sice komunikativní a poměrně chytrá, ale pojmy jako mladé víno, pozdní sběr nebo výběr z bobulí jí nic neříkaly. Ani po proškolení, degustaci s výkladem a názorné interpretaci uprostřed shromaždiště lahví označených vinětami a popisky jednotlivých druhů vín. Ale byla tak pěkná. A vstřícná. A vděčná.

„Zdá se mi, že ženské v Brně vínu vůbec nerozumí,“ vyslovil svou domněnku a v jeho hlasu zaševelilo postesknutí.

„To je dobře,“ usmála se Hedvika a s jakousi nadějí se na něho podívala.

„Dobře?“ nepochopil.

„Jo, dobře. Zaměstnáme tam Lenku.“

„Prosím tě, vždyť ta se vidí v Praze s Radovanem,“ uvažoval nahlas Luboš nad plány svojí dcery a na rozdíl od manželky byl v naprostém klidu.

„No právě,“ vybuchla Hedvika a z ničeho nic se jí rozkutálely po tvářích slzy. Luboš ji překvapeně sledoval.

„Hedu, co se děje?“ chtěl se ušetřit přemýšlení a položil manželce ruku na předloktí.

„Ona chce do té Prahy vážně odjet,“ vzlykla Hedvika.

Lubošovi se na tom nezdálo nic divného. Je jí skoro pětadvacet let, má vážnou známost, její Roman nebo Radek nebo jak se vlastně ten kluk jmenuje, vystudoval žurnalistiku a chce se stát investigativním novinářem. A kde jinde než v Praze?

„No a?“ zdálo se mu být všechno v pořádku. „Ty se jí divíš? Pořád se celé dětství a mládí jen učila do školy a dřela na vinohradu. Bodejť by se netěšila na atmosféru velkoměsta. Místo toho, aby si čistila špínu za nehty, si je začne lakovat a gumáky vymění za boty na podpatku.“

Hedvika si s nelibostí znovu uvědomila, že pokud Lenka roztáhne křídla, několikrát jimi máchne a podaří se jí z hnízda za vydatné Radovanovy podpory vyletět, její svět zešedne a život ztratí smysl. Neztratil by, ale měla pocit, že Luboše začalo bavit kroužení po světě taky a do vlastního hnízda se mu nechce vracet. A co ona tady sama? Bez něho? Bez Lenky? Celý svůj život věnovala jen jim a práci.

„Máma musí být sluncem v domácnosti,“ říkala jí tenkrát kamarádka Renata, když spolu popíjely mladé svatomartinské víno u nich ve sklepě, ale Hedvika s ní vnitřně nesouhlasila. Měla pocit, že u nich doma jsou slunce dvě. Jedno se jmenuje Luboš a druhé Lenka. Zatímco ona, Hedvika, dělá všechny planety sluneční soustavy a může se kolem těch dvou ulítat. A ocenění veškeré žádné.

Hedvika byla naprosto pohroužená do vlastních myšlenek, ani si neuvědomovala, jak čas plyne. Luboš seděl vedle ní a přemítal o možnosti zaměstnat svoji dceru v malém obchůdku, který ještě neměl zcela stoprocentně uvedený do vysněného stavu, protože o jeho čas, který měl věnovat dokončení reprezentativního prostoru, ho připravovala Šárka, která si označení prodavačka vína vlastně ani za mák nezasloužila. Svoji dceru si za pultem své malé, doslova vyhádané a za cenu mnoha ústupků vyvzdorované vinotéky v centru velkoměsta nedokázal představit. Pokud si ji měl upamatovat v podobě, v jaké se mu během posledních měsíců předváděla, pak si vybavoval uštěpačnou, sebevědomou primadonu, která si hrála na feministku a muži ostentativně opovrhovala. S výjimkou tady toho jediného. Lenka v poslední době pohrdala životem na vesnici, točícím se jen kolem práce, domu a rodiny. Chtěla se v životě bavit, být zajímavá, obdivovaná, dokázat něco víc, přestože sama dobře nevěděla co, a nedisponovala žádnými mimořádnými vlohami ani talentem. Z donucení obou rodičů vystudovala vinařskou střední školu ve Valticích a nyní pracovala v hotelu jako someliérka. Ve školicích a jednacích prostorách tohoto objektu pravidelně probíhala školení, jednání a teambuildingové akce zpravidla zakončené ochutnávkou kvalitních vín. Lenku práce na těchto aktivitách bavila ne kvůli vínu samotnému a jeho prezentaci, ale především kvůli lidem, kteří hotel navštívili a strávili tam několik příjemných hodin spojených s večerním programem a degustací. Lence procházelo pod rukama takřka neuvěřitelné množství skleniček, které dolévala lidem, s nimiž navazovala nová přátelství a nové známosti. Dělala jí dobře pozornost návštěvníků, kterou na sebe dokázala upoutat nejen svojí znaleckou přednáškou o produktech moravských vinic, ale i svým naučeným a pečlivě vypilovaným verbálním projevem a v neposlední řadě i krásným a přirozeným zevnějškem. Její tmavé oči, velké, do srdíčka tvarované rty a vlnité havraní vlasy nepotřebovaly žádných přikrášovadel k tomu, aby se její obličej vtiskl do podvědomí mnoha mužů všech kategorií a velikostí a tudíž způsobovaly, že spousta hostů se do hotelu znovu ráda vracela. Svým osobitým a podmanivým způsobem si dokázala návštěvníky získat a vzbudit v nich pocit důležitosti a váženosti. Bohužel její oblíbenost a popularita přispívaly k tomu, že se rapidním způsobem během několika málo let zvýšilo její sebevědomí do takové podoby, že vystavělo mezi ni a otce nepřekonatelnou bariéru.

„To je blbost,“ vyjekl náhle do ticha Luboš, když si uvědomil, že by nebylo možné, aby jeho dcera pracovala v jeho obchodě, poslouchala jeho instrukce a plnila jeho příkazy.

„Co?“ vytrhl z myšlenek i Hedviku, která seděla nad hrnkem vychladlé kávy, ze které nebylo upito.

„Že je blbost, aby Lenka pracovala u mne,“ pragmaticky uzavřel celou záležitost a doufal, že se v tom Hedvika nezačne rochnit. Zpravidla měla ve zvyku všechno rozebírat, řešit a donekonečna omílat, zatímco pro něho byla věc už dávno uzavřená.

„To bych ráda věděla proč,“ ani tentokrát nehodlala být jiná.

A je to tady. Luboš protočil oči v sloup a vzdychl. „Protože to prostě nejde. Koneckonců, ani ona sama určitě nechce.“ Chvíli přemýšlel, jak se zbavit svého náhlého břemene a vyhnout se tak Hedvičinu naléhání, a proto přehodil výhybku jiným směrem. „Víš co?“ řekl co nejvíc klidným tónem, jakého byl schopen: „Zeptej se Lenky, a pokud by ona o této možnosti uvažovala, můžeme to ještě jednou probrat společně. Já o tom tedy ještě chvíli budu přemýšlet,“ slíbil, dopil kávu a otráveně se zvedl od stolu. Postavil hrnek do dřezu a odešel do obýváku. Bez zájmu pustil televizi a nesoustředěně sledoval jakýsi pořad o vaření. Tak se snažil. Snažil se těšit se domů, k Hedvice, do důvěrně známého prostředí. Tolik se těšil na výborné domácí Hedvičino jídlo a na své milované peřiny a najednou to všechno bylo pryč. Po několika větách měl pocit, že by se nejraději sbalil a odjel zpět do Brna, do svého pronajatého kumbálku, kde by si lehl na lehátko, pustil si rádio a poslouchal melodie, u kterých by usnul, a probudil by se ráno do nového svobodného dne.

„Spíš?“ zašeptala Hedvika pozdě večer, když přišla z koupelny do ložnice a Luboš už měl zhasnuto.

„Ne,“ odpověděl.

Hedvika se pousmála. Byla rozhodnuta zahnat svůj odpolední splín a využít k tomu svého manžela. Vklouzla pod peřinu a přitiskla svoje tělo na jeho. Rukou mu zajela mezi chloupky na hrudníku a zvedla hlavu. V přítmí pokoje mu pohlédla do obličeje.

„Těšila jsem se na tebe,“ řekla tiše a lehce se dotkla svými rty jeho.

Luboš chvilku váhal. Polibek jí krátce oplatil, ale neodtáhl se. Jen ať nezačne mluvit o Brně a o tom, že chce, aby se brzy vrátil zpátky do Pavlovic a makal na svazích, blesklo mu hlavou a vyčkával. Už věděl, že Brno se mu opouštět nechce, ale blízkou budoucnost zatím odmítal jakkoliv řešit. Hedvika mu položila hlavu do ramenního důlku a prsty mu pomalu projížděla ochlupením na prsou. Po chvíli se opřela o předloktí a políbila ho na spánek. Vzájemně se přitom dotkli tvářemi a její ruka mu sjela po těle k podbřišku. Luboš ucítil jemné pnutí a přivřel oči. Přetočil se na bok a rukou zašátral po měkkém oblém tvaru s vyzývavou bradavkou. Hedvika vzdychla. Luboš byl připraven si s ní pohrávat a udržovat svoje vzrušení. Přetočil se k ženě, která jej objala oběma rukama a do tmy zaškemrala: „Kdy už se sem zase vrátíš natrvalo?“

Ztrácela ho. Ztrácela svého muže a nevěděla proč. Ztrácela jeho lásku, jeho zájem, jeho spolusdílení. Ztrácela jeho celého. Vzdaloval se jí tak, jak se může vzdalovat člověk člověku, který s tím druhým přestává mít společnou řeč. Společné zájmy. Společné lože.

Byl přece vzrušený. Chtěl ji. Věděla to, cítila to. A najednou… co se stalo? Chtěla se zeptat, co se děje, chtěla mu pomoct. Zajímalo ji, kde je najednou problém, chtěla ho řešit, mluvit o něm a zachránit další nepovedený večer, další nepovedený pokus o sblížení. Něco jí však napovídalo, že teď není vhodná chvíle, že má mlčet, že se nemá ptát. Že se má trápit sama, nepitvat se v tom, nerozebírat, nehodnotit. Že si má zvykat na to, že na spoustu věcí už bude sama a nikdo nebude zvědavý na její snahu všechno urovnávat a napravovat. Všechno vést k tomu, aby fungovalo, šlapalo bez škobrtnutí, jelo na první otočení klíčkem, plynulo jako voda bez zákrut a napadaných kmenů. Něco jí nemilosrdně našeptávalo, že na svoje otázky přestane dostávat odpovědi.

„Jdeš se mnou do vinice?“ zeptal se Luboš ráno a otočil se k Hedvice.

„Ne. Jdi sám,“ odbyla ho Hedvika a dál rukou promačkávala v míse masovou směs na sekanou. Mechanicky fungovala a byla by nejraději, kdyby si jí nikdo nevšímal. Možná už je v přechodu, možná je to jen nějaká momentální krize, možná by si potřebovala od všeho odpočinout a někam vypadnout. Anebo by potřebovala, aby v poledne přiběhla malá Lenička, na její napomenutí si šla umýt ruce do koupelny a vzápětí by srkala polévku u sobotního oběda. Vidličkou by se nimrala v bramborové kaši a přidávala by si jeden sladkokyselý okurek za druhým. Aby seděl u stolu Luboš, se kterým by si dali na půl jedno lahvové pivo, a on jí potom dal pusu do vlasů a pochválil dobrý oběd. Aby přemýšleli, jak stráví sobotní odpoledne a všichni se u stolu se špinavým nádobím rádoby o odpolední program pohádali a nakonec se společně rozesmáli. Aby ji Luboš sám od sebe objal a Lenka se na ni podívala pohledem dítěte, důvěřivým, oddaným a svým způsobem i obdivným. Aby potom ona s Leničkou umyla a utřela nádobí, aby si u toho společně zpívaly písničky a aby Luboš o něco později uvařil voňavou kávu, jejíž vůně by prostoupila celým domem. Aby k ní mohla nakrájet mramorovou bábovku poprášenou moučkovým cukrem a nastříkat na ni kopec nešizené šlehačky.

„Pojď se mnou,“ snažil se Luboš o podmanivý tón a objal ji zezadu kolem pasu. Ještě stále ho mrzelo, že ho včera večer její otázka, na kterou sám neznal odpověď, vyvedla z míry natolik, že sobě i Hedvice ukázal rozcestí, ke kterému se oba dva nezadržitelně blíží.

„Nenuť se,“ řekla Hedvika klidně a chtěla ho ušetřit přemáhání, aby jí dával najevo svoji náklonnost. „Nejdu.“

„Já se nenutím,“ řekl uraženě Luboš a ruku stáhnul zpět. „Ještě pořád mě ta vinice zajímá.“

Hedvika se pousmála. Mluvili každý o něčem jiném. Nejen dneska. Posledních několik měsíců.

2

„Ahoj,“ zahalekala Lenka, když se vřítila v neděli pozdě odpoledne domů. Odhodila ve svém pokoji bundu na postel a proběhla domem. Mámu našla v ložnici, jak si třídí oblečení ve skříni.

„Táta už není?“ zeptala se tónem, který spíš konstatoval, než se tázal, a sledovala hromádky matčina šatníku na posteli.

„Co to je?“ zeptala se, aniž by čekala na odpověď, a vzala do rukou květovanou halenu.

„Tu jsem neměla na sobě už několik let,“ odpověděla Hedvika a dál vytahovala ze skříně komínky dámského oblečení.

„To je strašný,“ promnula mezi prsty látku Lenka a naoko štítivě odhodila svršek zpátky na postel. Očima přejížděla po otřesném obsahu matčiny skříně a nechápala. Takové hrůzy.

„Proboha, co to je?“ nahnula se najednou nad hromádku se spodním prádlem a zvedla do výšky špičatou molitanovou podprsenku. „To je šílené.“

Hedvika se podívala na krajkový kousek tělové barvy a usmála se. Jo, asi to dneska šílené je, ale kdysi to bylo stejně normální, jako dnešní pushapky. Dala mi to máma, když jsem s tebou otěhotněla a začala se mi zvětšovat prsa. A já jsem si to nemohla nevzít.“

„Tý jo,“ smála se Lenka a přiložila si špičaté kornouty na svůj nenápadný hrudník. „Takové koše.“

„A víš, že podprsenka je nejdemokratičtější kousek lidské garderoby?“

„Jak nejdemokratičtější?“ zvedla Lenka upravené tmavé obočí.

„Posiluje malé, podporuje velké a masy drží pospolu,“ usmála se Hedvika a Lence zlomek vteřiny trvalo, než jí došel smysl věty. Potom se spolu obě dvě zvonivě rozesmály.

„Co s tím budeš dělat?“ zeptala se o něco později Lenka, když viděla Hedviku, jak dává ke dveřím velký igelitový pytel plný oděvů.

„Nevím, napadla mě Armáda spásy?“ zkusila Hedvika.

Lence se pobaveně zkřivil obličej.

„No, tak ne. Máš pravdu, co s tím,“ pochopila Hedvika, ale po chvilce váhání přesto dodala: „Ani na hadry?“

„Mami!“

„Hmm.“

„Víš, co si pamatuju?“ upřela na matku pohled Lenka a v jejích očích se zračila pohoda.

„No?“

„Když jsem byla malinká, tak jsi ze spodních kalhotek stříhala hadry na nádobí,“ poťouchle se šklebila dospělá dcera a bylo vidět, že se dobře baví.

„Jo, a z halenek hadry na okna. Jenže ty buď vůbec nesály anebo pouštěly chlupy. Tím pádem mytí oken byla pěkná otročina.“

„No, a taky se umývaly pořád dokola, že? Jaro, léto, podzim, zima, hody, vinobraní, Vánoce, Velikonoce.“

„Jasně, já jsem to vlastně vůbec nerozlišovala, protože sotva jsem jedno kolo doumývala, už abych začala nanovo.“

„Tys to vždycky s tím pořádkem přeháněla,“ podotkla Lenka.

„Byla jsem blbá,“ připustila Hedvika.

„No vidíš. Není ti teď líp?“

„Není.“

„Ne?“

„Bavilo mě to.“

„Bavilo tě to? Bavilo tě pořád uklízet?“

„Jo, myslela jsem si, že to dělám pro vás.“

„Páni, to je ironie,“ usmála se Lenka. „Kdybys věděla, jak jsi nám s tátou tím svým věčným smejčením lezla na nervy. Chi. Pro nás...“

„Chtěla jsem, aby se vám doma líbilo.“

„No jo, ale to přece není o tom, že se třikrát týdně vytírá zem,“ namítla dcera a vzpomněla si, jak s tátou drželi při sobě pokaždé, když máma začala hartusit, že se někde válí věci, že je pošlapaná podlaha, upatlaný konferenční stolek v obýváku, poprskané zrcadlo v koupelně nebo rozházené nádobí po celé kuchyni. Její věčné láteření dělalo z Lenky a táty dva spojence a to dodávalo jejich vzájemnému vztahu příchuť jisté solidárnosti a vzájemné pospolitosti.

„Naštěstí už jsem na to taky přišla,“ uvědomila si Hedvika a dodala: „Vlastně mi to stejně k ničemu nebylo.“

„Jak to myslíš?“

„Co z toho mám? Táta se pomalu, ale jistě přetransformovává do Brna a ty uděláš totéž. Jenže do Prahy.“ Hedvičin tón byl najednou smutný.

„Ale mami,“ nevěděla najednou Lenka, co říct.

„Víš co?“ zasvítila najednou Hedvika. „Necháme toho. Pustíme si nějaký zamilovaný film, co říkáš?“

„No, víš,“ polkla Lenka a její obličej zvážněl. Možná i trochu zčervenal. Nebo se to Hedvice jen zdálo? „Za chvíli se pro mne zastaví Radovan a pojedeme k němu. Mám toho za tento víkend v práci až nad hlavu a teď mám tři dny volna.“

„On si pro tebe přijede? Z Jihlavy?“

„No.“

„A kam pojedete?“

Lenka svěsila hlavu. „Zase zpátky.“

Náhle však hlavu zase zvedla a pohlédla na Hedviku. Střetla se s jejím pohledem. Najednou věděla, že jim oběma prolétla hlavou stejná myšlenka a máma její nevyřčenou otázku slyšela.

„A on nemusí zítra do práce?“ potvrdila Hedvika, že ji napadlo totéž co dceru.

„Ne. Je přece na volné noze,“ připomenula jí Lenka a s napětím sledovala matčin výraz.

Nastalo ticho, které trvalo několik dlouhých minut. Nakonec ho prolomila Hedvika: „Ale dalo by se krájet, co?“ usmála se a Lenka jí věnovala vděčný pohled.

„To ticho,“ dodala zbytečně. Lenka matčin humor znala.

Hedvika mimoděk povzdechla.

„Jsi bezva, mami.“

„A kde bude spát?“ uvědomila si Hedvika, protože si najednou nedokázala představit, že dnes večer pozná cizího člověka a hned ho vlastní dceři naservíruje do postele.

„Čtrnáct dní jsme se neviděli, nebude spát,“ smála se Lenka, a když viděla, jak se Hedvika připravuje k hlubokému nádechu, přiklekla si k ní vedle křesla a položila jí ukazováček na rty.

„Jsi vážně skvělá, mami. Díky.“ Dala jí pusu na tvář a spěšným krokem odešla k sobě do pokoje, ze kterého byl za chvíli slyšet její rozjařený hlas.

Proč teď? uvažovala v křesle Hedvika a ruce měla beznadějně složené v klíně. Proč chce Lenka odejít právě teď, když mají spolu tak pěkný vztah? Proč teď, kdy ztrácí svého muže, má ztratit i svoji dceru? Proč teď, když s ní samotnou se cosi děje, a ona neví, jak si poradit... Proč ji zrovna teď všichni opouštějí? Udělala něco špatně? Nebo dělá? Ale co? Kdy? Kde?

Radovan se jí líbil. Byl chytrý a svým způsobem i zajímavý. Hedviku docela potěšilo to, že se s ní šel v pondělí odpoledne podívat do vinice. Sám poznal Lenku při degustaci v Kurdějově a víno měl rád. Procházeli se společně po cestičkách mezi hlavami vína a Lenka s Radovanem nechali Hedviku mluvit. Dcera si to víceméně ze slušnosti odchodila, ale Radovan se zájmem její výklad sledoval. Občas se na něco zeptal a Hedviku překvapilo, že jeho otázky byly věcné. Žádný předstíraný zájem ze zdvořilosti, jaký od něho původně očekávala.

„A co když si Lenka v Praze nenajde práci?“ hovořili spolu odpoledne v obývacím pokoji u skleniček, ve kterých voněl bílý muškát a Hedvika se musela usmát, když jí Radovan odpověděl: „Lenka? Vždyť se na ni podívejte. Je mladá, pěkná, umí mluvit, prodá se. A taky, což je s podivem,“ významně se odmlčel a stejně významně, s jistou dávkou předstíraného výsměchu, se podíval na Lenku a dokončil větu: „je i chytrá.“

Lenka naoko cosi zaprotestovala a Radovan jí láskyplně stisknul prsty pravé ruky.

No právě. Je mladá, krásná, chytrá a šikovná. A je moje! chtělo se vykřiknout Hedvice, ale místo toho jen naprázdno polkla.

„Paní Vážková, nemusíte se bát, já vám tam na ni dám pozor,“ vyhodnotil Radovan situaci. „Koneckonců, ještě je několik měsíců čas. Může se stát plno věcí,“ pokračoval, ale Lenka mu skočila do řeči: „Áá! Může se stát za těch pár měsíců plno věcí. Tak pán už si buduje únikovou cestičku?“ koketovala Lenka a vrhala na svého milého láskyplné pohledy.

Jediná pozitivní věc na celém tom dnu bylo to, že Hedvika poznala, že ti dva se mají skutečně rádi.

„Dělám snídani,“ oznamovala Lenka, když v úterý ráno vešla Hedvika v noční košili do kuchyně.

„Ty?“ upřímně se podivila Hedvika.

„Jo.“

„Tak to je snad poprvé, co tě vidím v dospělém věku chystat snídani.“

„No vidíš. Tak si to užívej.“

Hedvika sledovala Lenčino počínání. Jako kdyby v kuchyni vyrůstala odjakživa. Anebo si toho Hedvika dříve nevšímala? Najednou se na ni dívala jako na ženu, kterou ona sama připravila do života. Do dalšího života, kde už ona, Hedvika, nebude figurovat.

„To víš, musím se trochu předvádět,“ cítila Lenka v zádech její pohled a odstavila pánvičku s míchanými vejci z plynového hořáku.

„Ale moc to nepřeháněj.“

„Proč?“

„Abys nedopadla jako já.“

„Prosím tě, mami.“

„No, však ty si na všechno časem přijdeš sama,“ povzdechla Hedvika a zaklepala na dveře koupelny, jestli tam není Radovan. Jen aby už nebylo příliš pozdě, povzdechla si už sama pro sebe nad budoucností dcery. Když se jí nikdo neozval, vešla do prázdné koupelny a začala si rozčesávat vlasy. Dívala se na svůj odraz v zrcadle. Ještě není tak stará. Není ani škaredá. Tak proč se tak, sakra, v poslední době cítí?

Lenka odjela a Luboš byl zase v Brně. Hedvika chodila s paní Kořínkovou mezi řádky vinné révy a obě ženy kontrolovaly očka.

„Chardonnay, jako vždy na stupních vítězů,“ usmála se paní Kořínková spokojeně a myslela to tak, že tato raně rašící odrůda se jako první v celé své kráse začala probouzet do nového života. Dávala tak znamení, že za chvíli se réví ve svazích rozpučí a ve vinicích začnou zelené práce v plné síle. Podívala se na Hedviku a byla překvapená jejím upjatým výrazem. Pro jistotu už nic nedodala.

„Jen aby ještě nepřišly ranní mrazíky,“ suše zkonstatovala Hedvika a dál okem znalce hodnotila stav její a Lubošovy živnosti.

„Dobrý den,“ usmál se roztržitě Honza na schodech u domovních dveří, když mu Hedvika po prvním zazvonění otevřela. Vytáhl si ruce z kapes a nadechl se.

„Lenka není doma,“ předběhla Honzovu otázku Hedvika.

„Aha.“

„Mám jí něco vyřídit?“

„Ne, jste hodná, děkuji.“

„Nemáš zač,“ usmála se Hedvika a přišlo jí místního domorodce trochu líto. Honza, o několik let starší než její dcera, skromný a pracovitý kluk, pálil za Lenkou snad od dětství. Vždycky se mu líbila a vždycky trpělivě čekal, až si ho Lenka všimne. Jenže ouha. Dřív než to Lenka stihla, vyrostl jí s novou prací, kde byla stále někým obletovaná a rozmazlovaná, takový hřebínek, že pokud si Honzy nevšimla doteď, už žádnou jinou šanci v životě nemohl dostat.

„Potřebovals něco?“ nedalo to Hedvice a ještě vykoukla ze dveří.

„Ani ne,“ otočil se Honza a vítr mu převrátil patku ofiny. Vypadal opuštěně. Skoro jako Hedvika.

„Honzo!“ najednou se uslyšela, jak na něho volá. „Nedal by sis se mnou skleničku vína?“

Proboha, co to dělá? Proč to říká? Copak už je na tom tak špatně, že si musí zvát na návštěvy náhodné kolemjdoucí? Ale Honza přece není náhodný kolemjdoucí. Zná ho od dětství, potkávala ho jako malého kluka s nudlí u nosu a vyrostl z něho docela sympatický muž. Moc štěstí v životě neměl. Ještě než jeho rodiče emigrovali do zahraničí, zařídili všechno tak, že vinice jednou připadnou jeho staršímu bratrovi a domek zůstane Honzovi. Jenže Ivoš neměl o víno ani o práci zájem, a tak všechno s velkým ziskem prodal, aniž by cokoliv konzultoval s mladším bratrem. Ten by sice o vinici stál, ale zdaleka by nemohl uspokojit bratrovu lačnost po penězích. A tak se stalo, že Honza zůstal v domku a pracoval u místních vinařů. I Vážkovi si ho v sezóně najímali na práci. Byl pokorný a zůstával za ním kus dobře odvedené práce.

„No,“ najednou stál Honza těsně před ní, „a víte, že docela rád?“ usmíval se a Hedvice připomněl zase toho malého kluka, kterého vídávala pobíhat po Pavlovicích s klackem v ruce nebo jezdit na starém rozhrkaném kole.

„Tak pojď,“ nepoznávala se a otevřela dveře, aby mohl Honza projít.

„Jaké si dáme?“ byl zvědavý Honza.

„Červené,“ rozhodla se Hedvika a najednou zapomněla, že jí Luboš volal, že o víkendu jede do Ostravy a domů se tedy tentokrát zase nedostane.

„Vypijeme si to ve sklípku?“ navrhl Honza.

„Je tam zima, muselo by se zatopit v krbu,“ odpověděla Hedvika a tím automaticky předpokládala, že zůstanou v obýváku.

„Tak jo, tak jdeme,“ překvapil ji Honza.

„Abychom to nezamluvili, pořád nevím, proč jsi vlastně přišel?“ zeptala se Hedvika a zuby jemně ohryzávala kostičku narychlo nakrájeného tvrdého sýru.

„Já jsem ještě nekápl božskou?“ uculoval se Honza a doplnil víno v Hedvičině skleničce. „Budu mít narozeniny.“

„Ale mne jsi pozvat nepřišel?“

„Aha,“ zarazil se Honza. „Abych pravdu řekl…“

„Víš, co? Raději nic neříkej. Budeme si každý myslet svoje. A já děkuji za pozvání a s díky odmítám.“

Usmáli se na sebe a Hedvika si uvědomila, že je jí s ním fajn. Za jiných okolností by v tuto chvíli usínala u televize a zbytek dne by jí protekl smutně mezi prsty.

„A teď vážně. Potřebuješ něco, Honzíku?“

Honza si přejel rukama po kalhotách na stehnech a nadechl se. „Víte, já bych si potřeboval půjčit ten váš gril na dřevěné uhlí.“

„Jo, aha, tak odsud vítr fouká. A jak ty víš o tom, jaký máme gril?“

„Paní Lejsková mi to řekla. Prý, ať se zeptám u vás.“

Hedvice se zkrabatilo čelo. Jak už je to dlouho, co se u nich naposledy grilovalo? Pět let? Deset? Těžko říct. Ale moc dobře si pamatuje na veselé gurmánské chvilky u nich vzadu na zahradě. Dokonce tam jednou s Renatou i tancovaly. Spolu, samozřejmě.

„A kdy bys ho potřeboval?“

„Za čtrnáct dní.“

Hedvika předstírala, že usilovně přemýšlí. „Tak to máš štěstí,“ zatvářila se nakonec vítězoslavně. „Zrovna za čtrnáct dní ho výjimečně nebudeme potřebovat.“

„Jo? Vážně? Tak to je paráda. Děkuju moc. Můžu vám ještě dolít víno?“ radoval se Honza.

„Víno už mi nedolívej a gril ti nachystám. Teda, jestli si vzpomenu, kde vůbec je,“ pousmála se smutně Hedvika a zdálo se jí, že na chvíli ucítila vůni teplých letních podvečerů, doutnajícího dřevěného uhlí a zdravě spáleného masa.

„Nemáš hlad, Honzo?“

3

„Šárko, proboha vás prosím, jak můžete vytáhnout z lednice červené víno?“ chytal se Luboš za hlavu a začalo mu docházet, že s mladou blondýnou už to dál nepůjde. Prošel se po vinotéce a namátkou přejel prstem po polici, kde byly vystavené vinařské potřeby. Otočil bříško ukazováčku proti svému obličeji a cítil, že se ho začíná zmocňovat vztek. Počítej do desíti, napomínal se a nechtěl udělat unáhlené rozhodnutí. Šárka se na něho podívala zpod hustých dlouhých řas se stopami kvalitní řasenky a omluvně pokrčila rameny.

„Neměla jsem čas,“ přeslechla otázku svého zaměstnavatele a sledovala jeho ukazováček. Překotně začala uvažovat, jak nejlépe omluvit svoje nedostatky. Přemýšlela, co všechno ještě nestihla, lépe řečeno podcenila a zanedbala. Moc dobře věděla, že spousta věcí tu není stoprocentně dotažených do konce, a spěšně vzala ze skříňky toaletní papír, aby ho dala na WC.

Luboš kroutil hlavou. „Dejte mi skleničku Portugalu,“ požádal a sledoval dívčino počínání.

„Jistě,“ zakývala horlivě hlavou a chtěla sáhnout po skleničce na dřevěné poličce. Na poslední chvíli si to však rozmyslela a uchopila stopku jiné skleničky ležící vedle dřezu. Toto vyprovokovalo Luboše, aby vzal náhodně skleničku z poličky a otočil ji proti světlu.

„K čertu,“ zaklel. Zaschlé kapky vody na skle působily odpudivě.

Mladá žena se na něho polekaně podívala.

„Nedá se nic dělat, děvče. Vy sem prostě nepatříte.“ Přestože si povzdychl, jeho tón byl ostrý. Drobná blondýnka vytušila, že v tuto chvíli nemá cenu cokoliv namítat, natož svého šéfa přesvědčovat o tom, ať to s ní ještě zkusí.

Dřív, než se stačila Šárka porozhlédnout po čisté skleničce, zaskočil ji Luboš otázkou: „Jaký je ten Portugal?“ Přestože tušil, jakou uslyší odpověď, stále ještě doufal, že neřekne nic, co by ho proti ní popudilo ještě víc.

„Červený,“ trefila se Šárka.

„Modrý,“ odfrkl Luboš, otočil se a s brunátnými tvářemi spěšně opustil malý obchůdek. Dobrovolně si nechal ujít pohled na nešťastnici, která si prohlížela skleničku a zkoumala barvu Modrého Portugalu.

Na nový inzerát se mu ozvalo několik žen různého věku, vzhledu a intelektu. V pátek uzavřel vinotéku a v pravidelných intervalech si jednotlivě zval ženy do prostředí, kde by měly pracovat. Ve čtyři odpoledne si uvědomil svoji únavu. Nalil si skleničku červeného vína a zabořil svůj pohled mezi řádky v sešitu, kam si dělal poznámky o uchazečkách o práci. Nejvíce se mu líbila bezmála padesátiletá Olga, která pracovala většinu svého života v drogerii a dokázala svým přirozeným nenuceným způsobem o zboží zasvěceně hovořit. Dokonce trošku rozuměla i vínu a věděla, že na rozdíl od bílého vína se červené do lednice nedává. A pak tu byla Jolana. Dlouhovlasá dlouhonohá zrzka, která měla odzbrojující úsměv. Měla pěstěné ruce, pečlivě nalíčený obličej a bělostnou, bezchybně vyžehlenou košili pod koženou vestičkou. U Olgy byl předpoklad, že bude své práci maximálně rozumět a zákazníkům bude podávat vyčerpávající informace. U Jolany se dalo předvídat, že bude prodávat její vizáž a bude získávat další a další zákazníky. O vyleštěných skleničkách v obou případech nepochyboval.

Položil si hlavu do dlaní a těžce vzdychl. Uvidíme, řekl slepý, napadlo ho otřepané pořekadlo a usmál se. Dopil zbytek vína a skleničku položil do dřezu. Našel kabát, z jeho kapsy vytáhl cigarety a šel si před obchůdek zapálit. Přichází jaro, uvědomil si a vzpomněl si na vinici. Na Hedviku. A na to, že musí na víkend domů.

„Nechci to zakřiknout, ale vypadá to dobře,“ chlubila se Hedvika situací ve vinohradu, sotva postavila před Luboše kávu. „Kéž by byl letos dobrý rok,“ přála si a vytáhla z trouby ještě trochu teplý ořechový koláč. „Je na čase plivnout si do dlaní,“ oznamovala s nadějí, že Luboš už zůstane v Pavlovicích a společný zájem je zase trošku spojí a sblíží.

„Hmm, mám teď jiné starosti,“ téměř ji nevnímal manžel a drobil si na košili ořechové kousky z koláče.

„Jo? A jaké, prosím tě?“ podráždil ji.

„Jde o to, jestli tě to vůbec zajímá.“

„Jedná se o vinotéku? O naše víno? O náš obchod? Tak to by mě snad zajímat mělo, ne?“ uvědomila si Hedvika svůj útočný tón a ihned se zklidnila: „Samozřejmě, že mě to zajímá.“

„Hledám novou prodavačku.“

Hedvika vyčkávala.

„Potřebuji všestrannou ženskou. Pěknou, komunikativní, zboží znalou a přiměřeně drzou.“

„A Brno takové nemá?“ zapochybovala Hedvika a vy sloužila si tak pohrdlivý pohled.

„Asi ne.“

Hedvika ihned začala uvažovat o procentu nezaměstnanosti v zemi. Že by se to Brna netýkalo? Že by nebyl zájem o práci? Anebo jsou představy jejího muže trošku mimo reál? Má snad nějakou hodně konkrétní představu?

„Tak mi to povykládej,“ usmála se povzbudivě na manžela a natáhla si pohodlně nohy na druhou židli, na znamení toho, že má čas a náladu poslouchat.

Luboš se pustil do vyprávění. Líčil svoje mínění, popisoval jednotlivé zájemkyně o práci u něho a nakonec přiznal, že neví, pro kterou ze dvou kandidátek se má rozhodnout. Jestli pro Olgu nebo pro Jolanu.

„No, a jak dlouho jsou ty ženské bez práce?“ zeptala se po chvíli dumání Hedvika a vážně uvažovala, jak nejlépe manželovi poradit.

„Počkej,“ řekl Luboš, zvedl prst na znamení vyžádání si okamžiku nepřítomnosti a přinesl tašku, ze které vytáhl svůj poznámkový sešit. „Ta mladá půl roku, ta stará rok.“

„Stará? Neříkal jsi, že je jí kolem padesáti?“

„No jo, tak ta starší,“ opravil se Luboš a nechápal, proč jsou ženy tak vztahovačné.

Hedvika chvíli listovala sešitem a pak ji napadlo šalamounské řešení.

„A co kdybýýý…,“ dramaticky protahovala a vítězoslavně se podívala na Luboše.

„Kdyby, co?“ vyhrkl nedočkavě Luboš a nedopřál tak své ženě chvíli vítězného pocitu.

„Co kdybys je zaměstnával obě?“

„Jak obě? To je zbytečné. A nemám na to peníze.“

„Snad nemáme, ne?“

„Sakra, no jasně, že nemáme. Jo, jsou naše společné a kšeft je taky náš. Tak promiň, že ti to všechno vykládám a chci se s tebou poradit,“ odsunul od sebe Luboš znechuceně talířek se zbytkem koláče a dopil zbytek kávy. Zase to její věčné slovíčkaření.

„No tak o tom nemluv v jednotném čísle,“ začala zase Hedvika rozebírat pro něho nepodstatné a pro ni důležité věci a Luboše to dráždilo k nepříčetnosti. Byl si však vědom, že jeho ženu něco napadlo a sám si poradit neuměl. Ovládl se a původně zamýšlený odchod pro tuto chvíli zavrhl.

„No, tak dobře, tak jak to mám teda s tím naším obchůdkem vymyslet?“ rezignoval, ale krev v něm vřela.

„Vezmi obě dvě,“ řekla Hedvika tak samozřejmým tónem, až se Lubošovi zdálo, že se zbláznila.

„Budou rády za jakoukoliv práci. Tak je vezmi obě. Budou se střídat. Klasika, krátký a dlouhý týden. Olga bude fundovaně prodávat víno a za pěknou Jolanou budou chodit zákazníci na skleničku. A bude otevřeno i v sobotu, protože to se večer pije a slaví a o dobré víno, jako je to naše, za cenu, kterou jsme si spolu domluvili, bude jistojistě zájem.“

Luboš vykulil na Hedviku oči, ale ta se tvářila, jako kdyby se nechumelilo.

„To by šlo, ne?“ chtěla slyšet Lubošův názor, ale ten ještě stále nebyl schopen slova.

„No jo. Vždyť ono je to vlastně úplně jednoduché,“ řekl po chvíli přemýšlení a potřepal spokojeně hlavou.

„Úplně,“ řekla Hedvika a začala umývat hrníčky. „A zítra se půjdeme podívat na to naše zelené království. Doufám, že žádný mráz už nepřijde.“

„To doufám taky,“ ztotožnil se slovy s Hedvikou Luboš a na rozdíl od ní se mezi hlavami s kleštěmi v rukou nebo na traktoru mezi řádky neviděl.

V pátek večer Luboš usnul dřív, než přišla Hedvika z koupelny. Byl unavený a popletený. Jak to, že na tak triviální věc nepřišel sám? To si opravdu neumí bez Hedviky s ničím poradit? Několik minut se tou myšlenkou zaobíral, ale nakonec ho únava zmohla a on usnul už v devět hodin večer.

Byla neděle a tma už obcházela pavlovické domy. Za manželi Vážkovými byl pohodový víkend. Až moc pohodový. Klidný, tichý. Nudný. Luboš a Hedvika si vyměňovali věty nutné k chodu domácnosti a oddávali se vlastním myšlenkám. Při prohlídce vinohradu si oba dva uvědomili, že kromě vína nemají žádnou společnou řeč. Na rozdíl od Hedviky se Luboš viděl v Brně, ve vinotéce a na služebních cestách za odbytem vína. Prohlížel si víno bez zájmu a Hedvika to vycítila. Poprvé si podrobně neprohlížel jednotlivé letorosty, nezkoumal zeminu a nepředvídal počasí. Jeho tělesná schránka chodila vedle Hedviky po vinohradu a nohy ukázněně nakračovaly. Seno, pravá, levá, sláma…

V neděli pozdě večer se Luboš v klidu dodíval na film, nad kterým ohrnula Hedvika nos, a poté se potichu přikradl do ložnice. Doufal, že Hedvika už bude spát. V nějakém koutku svého podvědomí měl tušení, že ho čeká něco nepříjemného. Opatrně ulehal, aby nevzbudil pokojně oddechující Hedviku. Voní, uvědomil si a vzápětí se snažil ten vjem zahnat. Byl to Hedvičin dávný zvyk. Kdykoliv mu chtěla dát najevo, že má chuť na sex, našplíchala na sebe několik kapek parfému. Od devadesátého roku stále toho stejného. Najednou si uvědomil, že mu je tato vůně poprvé nepříjemná. Hedvika se chce milovat? Ale vždyť spí? Nebo mu chtěla svojí rafinovaností něco naznačit? Neměl na milování ani pomyšlení. Dělalo mu dobře vědomí, že o něho jeho vlastní žena ještě pořád stojí, ale touha po manželce už ho opustila. Ačkoli nechtěl, musel často myslet na Šárku, která se mu v Brně zjevně nabízela. Čím víc byl nespokojený s její prací, tím víc se mu podbízela a provokativně se před ním protahovala. A on na ni nemohl přestat myslet. Její mladá drzá kůzlata, jak je pro sebe v duchu nazýval, na sebe stahovala veškerou jeho pozornost a Šárčino vyzývavé chování ho nenechávalo klidným. Někdy se neubránil myšlenkám na její rozprostřené blonďaté vlasy na polštáři a štíhlé nohy, obemykající jeho tělo. Její prsa by určitě držela svůj tvar, i kdyby ležela na zádech, a její panenský výraz v obličeji by ho provokoval přímo k heroickému výkonu. Přál si vidět její mladé pružné tělo svíjející se v křečích rozkoše a slyšet výkřiky pocházející z jejího bělostného hrdla.

Opatrně se vsoukal pod přikrývku a otočil se k manželce zády. Snažil se okamžitě pravidelně odfukovat, ale svoji ženu po téměř pětadvaceti letech manželství oklamat neuměl. Najednou ucítil, jak mu žena vsunula svoji ruku pod jeho paži a zaznamenal její teplý dech v zátylku. Polekaně ihned v myšlenkách zaplašil Šárku a otočil se k Hedvice.

„Dobrou noc,“ řekl prostě a letmo ji políbil na tvář. Zarochnil se pod peřinou, a aby to vůči Hedvice nebylo úplně nefér, uvelebil se alespoň na zádech.

Špatná volba, uvědomil si vzápětí, sotva ucítil její ruku na svém penisu.

„Luboši,“ zaškemrala a on se najednou zastyděl. Tohle si Hedvika přece nezaslouží. Tohle opravdu ne, uvědomil si a s dobrým úmyslem se k ní otočil.

„Jenom pomazlit,“ přislíbil opatrně a stejně opatrně se dotkl její tváře. Uvolil se jí poskytnout alespoň drobné něžnosti. Povolil sepjatost svých rtů a chtěl ji jemně, měkce políbit. Ona mu však do pusy nedočkavě strčila jazyk, a když našla ten jeho, začala ho hladově sát. Najednou se Lubošovi vybavilo, co bude dál. Jednotlivé doteky úst, rukou, nohou, poloha, při které dosáhne vyvrcholení Hedvika, poloha, kdy dosáhne vyvrcholení on. Žádná uvolněná vášeň, žádná touha, žádná fantazie. Najednou si představil, jak by se vyřádil se Šárkou, s mladou nezkušenou holkou, na kterou by platily všechny ty jeho tajné zbraně, které by byl schopen v sobě sesbírat a něžně, přitom důrazně, je na ni použít. Zdlouhavě by si s ní pohrával, až by ho vydrážděná k nepříčetnosti prosila, aby jí to udělal. Představil si její zavřené oči a pootevřená ústa. Viděl, jak se její štíhlé tělo prohýbá pod tím jeho nepředstíranou rozkoší a pod rukama najednou ucítil její pevná prsa. Zašátral po těle manželky a nenasytně jí sevřel ňadro v dlani.

„Au,“ vyjekla překvapeně Hedvika a Luboš se vrátil zpět do reálu.

„Promiň, Hedu. Dneska to asi nepůjde,“ zastyděl se sám před sebou a slíbil si, že to Hedvice vynahradí někdy jindy.

Šárka u něho musí skončit. Co nejdřív. Zároveň s touto poslední myšlenkou začal v pravidelných intervalech pochrupovat a pomalu si blondýnku nechal vstupovat do svých snů.

Hedvika myslela na Renatu. Bydlela asi čtyři sta metrů od nich a žila sama s třináctiletou dcerou. Malá Renatka byla celá máma v mladším vydání. Vysoká, štíhlá. Dlouhé vlasy kaštanově hnědé barvy, pevné a lesklé. Několik pih kolem nosu a zelenošedé pronikavé oči.

Renata žila od osmi let Renatčina věku sama. Rozváděla se dlouho a dramaticky. „Pro nepřekonatelný odpor,“ vyhýbala se Renata jakýmkoliv podrobnostem o rozvodu, když se občas Hedvika zeptala nad šálkem kávy nebo skleničkou vína. Čas od času se navštěvovaly a chodily si jedna za druhou povykládat. Vždycky, když to některá potřebovala, našla u té druhé dveře otevřené. Chodily spolu na základní školu a jejich přátelství jim přetrvalo až do dospělosti.

Jakpak je asi Renatě? uvažovala Hedvika ve tmě a pomalu jí začalo docházet, jak se její kamarádka musí cítit osaměle. Jak to, že jí to nikdy nedošlo? Jak to, že si nikdy neuvědomila, jak to má ta ženská těžké? Chodila do práce, starala se o dospívající dceru a o poměrně velký dům, který jí zůstal po rodičích. Neměla nikoho, s kým by plánovala v sobotu nebo neděli po obědě výlet, s kým by si po večerech povídala, kdo by ji večer před spaním pohladil. Malá, vlastně už docela velká Renatka, se nechala ovládnout pubertou a předmět svého zájmu přesunula z matky na místní teenagery. Ať vymyslela Renata jakýkoliv plán, nikdy nebyl její dceři dost dobrý. A tak se její samota začala ještě více prohlubovat.

Musím s ní někam vyrazit, umínila si Hedvika. Ani si neuvědomila, co se vlastně začíná dít. Má najednou daleko větší pochopení pro osamocenou kamarádku, více se dokáže vžít do jejích pocitů a z jakéhosi soucitu k ní začíná znovu více inklinovat.

Ze soucitu k ní nebo k sobě samé?

V pondělí ráno Luboš nasedl do auta, a aniž by Hedviku probudil a rozloučil se s ní, tiše opustil hranice Pavlovic. Hedvika už dávno nespala. Sluchem vnímala Lubošovo tiché počínání a v okamžiku, kdy vycítila, že Luboš stojí mezi dveřmi ložnice a očekávala alespoň slovo na rozloučení, uslyšela jen klapnutí kliky zavíraných dveří. O minutu později pod okny zakašlal zvuk startujícího motoru.

„Ahoj Renko,“ ucítila příjemnou euforii Hedvika, když její kamarádka zvedla telefon a ona jí mohla navrhnout svůj plán. „Chci tě pozvat k nám na skleničku. Koupila jsem v Břeclavi vynikající sýr a mám na něho strašnou chuť.“

„A co já s tím? Tak ho sněz, ne?“

„Sama?“

„Luboš je zase v Brně?“

Hedvika náhle posmutněla a přikývla. Ani nemusela odpovědět nahlas.

„A samotné ti nebude chutnat, co?“ ozvalo se na druhé straně telefonu.

Jak to víš? nabízela se Hedvice otázka a vzápětí si uvědomila, že Renata zná odpověď velice dobře. Z vlastní zkušenosti, z vlastních prožitků.

„Přesně tak,“ odvětila a čekala na odpověď.

„Ale já do čtyř dělám,“ uvažovala Renata do telefonu. „A pak jsem si chtěla jít zacvičit.“

„Aha.“

Renata postřehla Hedvičin zklamaný tón a rychle dodala: „Ale bolí mě za krkem, tak to dneska asi stejně odpískám.“ Věděla moc dobře, jak se cítí ženská, která zvedne po několika týdnech telefon a zve kamarádku na víno. „A jaký že je to sýr?“ definitivně potvrdila Renata svoji účast.

„Vynikající. Uvidíš.“

„To se na něho budu jenom dívat?“

„To se ještě uvidí. Hlavně přijď.“

„Ještě uvidím,“ řekla Renata a hlas se jí chvěl pobaveným smíchem. „V šest jsem u tebe. Ale musíme opatrně, ráno vstávám.“

„Víš, jak bych nazvala tento večírek?“ ptala se Renata, lehce vrávorající na schůdcích vedoucích k brance kolem jedné hodiny po půlnoci. Měsíční svit jí ukazoval cestu a chladný vánek občerstvil její tvář.

„Jak?“

„Večírek ztrát a nálezů.“

Hedvika se zachvěla chladem. Na teplé jaro musí ještě chvíli počkat.

„Večírek ztrát a nálezů,“ zopakovala Renata hlasitěji, když se nedočkala kamarádčiny reakce.

„Proč?“

„Co proč?“

„Nevím.“

„Co nevíš?“

Renata se otočila a počkala, až ji Hedvika dojde.

„Říkala jsem,“ lehce si šlapala na jazyk kaštanová hnědovláska, „že dnešní večer byl večerem ztrát a nálezů.“

„Jo. To jsem slyšela. A proč?“

„Protože jsme celý večer blábolily o tom, co všechno jsme v životě ztratily.“

„A ztrácíme,“ škytla Hedvika a složila si ruce na prsou.

„Jo,“ přitakala Renata a položila si ruku před ústa. „Jdu domů,“ prohlásila a dlouze si zívla. Poté se otočila směrem k brance.

„Počkej,“ chytila ji Hedvika za ruku. „A co jsou naše nálezy?“

Renata se hluboce zamyslela a snažila se rozpomenout si na svoji původní myšlenku. „Nálezy?“ opakovala.

„Jo, nálezy.“

„Nálezy, no, to je… to jsme my dvě,“ vyhrála nakonec sama nad sebou.

„My dvě?“

„Jo. Zase jsme se našly. A já jsem strašně ráda.“

„Já taky. A už raději jdi.“

Renata se zhluboka nadechla vlahého nočního vzduchu.

„Ne,“ rozmyslela si to Hedvika. „Pojď ke mně.“

Renata udělala krok ke kamarádce a ta ji pevně objala. „Jsi můj nález.“

„Jo, já vím. Pozitivní,“ vyprskla Renata a její smích se rozezněl tmou. Bylo to už dávno, co se naposledy podobně bláznivě smála.

„Dobrý den,“ pozdravil Hedviku Honza v pátek před obchodem.

„Ahoj, Honzíku,“ usmála se Hedvika a uvědomila si, že se z něho stal pěkný mladý muž. „Jejda, promiň, pořád tě vidím jako malého kluka,“ omluvila se vzápětí a její úsměv se změnil v omluvný.

„To je v pořádku. Pořád lepší, než kdybyste ve mně viděla starého mládence.“

„Starého mládence? Co blázníš, vždyť ty máš všechno teprve před sebou.“

Honza neodpověděl. To, že se stává starým mládencem, ho napadlo nedávno, když všichni jeho vrstevníci neměli čas, protože trávili svoje volno s rodinami. Pohodil hlavou, aby zaplašil nepohodlné myšlenky, a usmál se na Hedviku. „Sluší vám to.“

„Ó děkuji,“ byla v dobrém rozmaru Hedvika. „Co ty tvoje narozeniny? Kdy se stavíš pro gril?“

„No vidíte!“ zatvářil se Honza, jako by na svoji záminku tehdejší návštěvy zapomněl. „Stavím. A co vy, jak se daří?“

„Co já?“ předváděla se Hedvika jako nedůvtipná, protože neměla pocit, že by měla Honzovi na ulici vykládat, jak se má.

„Nechcete se zastavit?“

„Kdy?“ zaskočil ji. „A kam?“

„Teď. Ke mně. Sehnal jsem prvotřídní klobásky.“

Ale? Tak Honzík láká postarší paničky na klobásky? proletělo jí hlavou a odmítavě jí zavrtěla.

„Pojďte ochutnat. Prosím. Stejně se vám budu muset revanšovat za ten gril, tak přehodíme pořadí.“

„Ještě ho nemáš.“

„No vidíte. A vy už máte klobásky na dosah,“ usmál se Honza a Hedvika si představila, jak naservíruje večer před Luboše obloženou mísu s domácí klobáskou a zbytkem výborného sýra z Břeclavi. Však nikde není psáno, jakou podobu má mít milostná předehra.

„Máte teda chvilku čas?“

„Mám.“

„Tak jdeme,“ vyrazil rozhodně Honza dlouhými kroky směrem ke svému domu a Hedvika za ním spěšně cupitala s plnou nákupní taškou. Najednou se Honza zastavil: „Já jsem vůl. Dovolíte?“ zhodnotil okolnosti a vzal Hedvice z ruky kabelu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láskobraní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.