Viselec

Aj Wej-wej a jeho uvěznění

Barnaby Martin

65. pole
Praha 2013

© Barnaby Martin, 2013
© 65. pole, 2013

ISBN 978‒80‒87506‒34‒9 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒87506‒62‒2 (ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒87506‒63‒9 (ve formátu MOBI)

Obsah

( I )

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( II )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

Obrazová příloha

Mezi uprchlíky ve vesnici byla i dělnice z Berlína se dvěma malými dcerami. Hned na začátku nám řekla, že její manžel coby komunista strávil dlouhou dobu ve vězení a teď slouží někde v trestném vojenském praporu, pokud tedy ještě vůbec žije. A ona sama, dodala hrdě, má za sebou rovněž rok za mřížemi. A byla by tam nejspíš dodnes, kdyby věznice nebyly přeplněné a ona nebyla zapotřebí coby pracovní síla.

„Kvůli čemu vás ale zavřeli?“ zeptal jsem se. „No, kvůli určitým výrazům.“ (Urážela führera a různé symboly a instituce Třetí říše.) Pro mě to znamenalo okamžik prozření. Najednou jsem věděl, proč a jak se musím dát do práce. Ne z domýšlivosti, doufám, ale kvůli určitým výrazům…

Victor Klemperer, Jazyk Třetí říše

( I )

( 1 )

Psal se červenec 2011 a Aj Wej-wej se nacházel v domácím vězení v Pekingu. Zrovna ho propustili z vazby a měl zakázáno hovořit s novináři či jinými disidenty. Musel úřadům hlásit každý plánovaný pohyb, mimo domov ho na každém kroku hlídali agenti tajné policie. Takhle si svobodu určitě nepředstavoval, na druhou stranu to ale bylo – jak jsem časem sám zjistil – pořád mnohem lepší než předchozí pobyt za mřížemi.

Stejně jako tisíce jiných lidí po celém světě jsem sledoval videozáznam, na kterém si nejslavnější čínský umělec nervózně přidržuje kalhoty bez opasku poté, co ho policisté nešetrně vyklopili z auta před jeho vlastním domem. Vypadal ustrašeně, očividně se na něm projevil psychický otřes. Než se odšoural ocelovými dveřmi do dvora, zamumlal do kamery, že nesmí mluvit s novináři a že to snad lidé pochopí. V tu chvíli bylo zřejmé, že přes veškerou snahu čínské komunistické strany prezentovat zemi jako moderní a sebevědomou součást mezinárodního společenství se Čína stále nedokáže vyrovnat s vlastním disentem. Snahy o vylepšení zahraniční image státu byly i nadále jen „falešným úsměvem“, což byl termín, který sám Aj použil pro olympiádu v Pekingu. Pokud někdo překročil neviditelnou čáru mezi povoleným a zakázaným projevem, skončil jako dřív ve vězení bez ohledu na svůj věhlas či postavení. Aj Wej-wej byl pro spoustu lidí v Číně i v zahraničí jednou z mála osobností, které si troufly veřejně kritizovat státní orgány. Videozáznam tak pro mnohé představoval nesmírně tíživý a demoralizující zážitek.

Ještě před pár lety byl tenhle podivný člověk s medvědí vizáží západnímu světu prakticky neznámý. S plnovousem vypadal trochu jako starodávný mudrc, v řeči se často zajíkával a vytvářel složitá a poněkud nesrozumitelná umělecká díla. Ani v uměleckém světě se o něm ovšem mnoho nevědělo. Na první pohled by ho bylo možné považovat za moderního dadaistu, člověk si ale musel uvědomit, že jde o dadaismus provozovaný v režimu, který připomíná kombinaci Huxleyho románu Konec civilizace a Orwellovy dystopie 1984. A pak se ukázalo, že je Aj také politický aktivista a blogger, ovšem v prostředí, v němž aktivismus a psaní blogů často vede k fatálním následkům. V roce 2010 následovala instalace Slunečnicová semínka v Turbínové hale londýnské galerie Tate Modern, která Aj Wej-weje proslavila v celosvětovém měřítku. Najednou se o jeho nezvyklé objekty a instalace začala zajímat spousta lidí. Ukázalo se, že jeho hlavní doménou je alternativní a netradiční pohled na banální součásti každodenního života – mezi Ajovy objekty patřily židle a stoličky, které do sebe narážejí (Hrozny), mramorový nábytek, dveře nebo průmyslová kamera, stovky podivných kovových pláství narovnaných v řadách na podlaze, kruhově uspořádané pyramidy z jízdních kol, neolitické hrnce ponořené do barvy apod. Kromě toho měl na kontě i rozsáhlejší instalace, třeba práci nazvanou Pohádka. Ta vznikla pro výstavu Documenta 12 v roce 2007 a šlo vlastně o happening, během něhož 1001 Číňanů chodilo celý týden po ulicích v německém Kasselu. Dalším příkladem je Vzpomínání, znepokojivá freska na fasádě mnichovského Domu umění – součást Ajovy retrospektivní výstavy So Sorry (Je mi to tak líto) v roce 2009. Tvoří ji devět tisíc dětských batohů, které dohromady vytvářejí větu „Žila na této planetě šťastně sedm let“. Tu pronesla zoufalá truchlící matka jedné z dětských obětí zemětřesení v čínském Sečuánu (přesněji S’-čchuan – pozn. red.) v roce 2008. Při této katastrofě zahynuly v troskách nedbale postavených školních budov tisíce dětí.

Ajovo umění je vážné, ale občas také neuctivé. Vynalézavé a přitom obyčejné. Svým dotykem dokázal přeměnit banální každodennosti, takže se náhle ukázaly v novém a zcela originálním světle. Během třiceti let své práce dokázal Aj vytvořit povědomý polosvět, který nutil diváky nahlédnout známou skutečnost znovu a ukázal jim ji v dosud neznámé podobě.

Do prvních problémů s úřady se ovšem Aj nedostal pro své hrátky s jinou podobou každodenních skutečností. Trable začaly, když se jeho umění smísilo s naléhavými a jasnými výzvami k průhlednému a zodpovědnému chování vlády a ke svobodě vyjádření. Rozsah Ajových aktivit před uvězněním byl skutečně úctyhodný, mnohé z nich přitom s uměním vůbec nesouvisely. Občas zaměstnával přes patnáct set lidí, umění pro něj bylo jen jedním ze způsobů, jak dát vyniknout své energii a osobnosti. Výtvarná činnost, architektura, blogování, psaní knih, veřejné kampaně, to vše byly vlastně jen vedlejší účinky. Aj byl v té době především nezastavitelným demiurgem s radikálními názory a programem. Až do zatčení přitom o jeho nasazení a síle spousta lidí neměla ani tušení – na jeho důvtip a inteligenci se mnozí dívali jako na pouhé projevy hyperaktivní povahy, jako by byl Aj nějaký duchampovský klaun. Jenže pod tímto povrchem se skrývaly podstatně temnější odstíny. Aj Wej-wej se ve skutečnosti vydal na soukromé válečné tažení, jeho proklamovaným cílem je změnit Čínu. Podobně jako fúrie z řeckých mýtů se přitom považuje zároveň za dítě současného režimu a zároveň za jeho Nemesis.

Pár dnů po Ajově propuštění jsem volal různým známým v Pekingu. Nikdo z nich zatím s Ajem nemluvil. On sám všechny rozhovory odmítal v obavě z opětovného uvěznění pro porušení podmínek kauce – za žádnou cenu se nehodlal ocitnout zpátky za mřížemi. Zbývala mi jen jedna možnost – zvedl jsem telefon a vytočil jeho staré mobilní číslo. Předpokládal jsem, že ho policie nechala zrušit nebo že telefon zabavila, k mému překvapení se však Aj skutečně ozval. Hned jsem si všiml, že jeho hlas působí mnohem starším dojmem než při našem posledním rozhovoru zhruba měsíc před zatčením, navíc hovořil mnohem pomaleji. A pomyslel jsem si: „Tak ho přece zlomili.“ Když jsem se ho ale zeptal, jaké to bylo ve vězení, okamžitě se do jeho hlasu vrátila známá otevřenost a horlivost. „Přijeďte na návštěvu, všechno si to povíme.“ Souhlasil jsem, ale bylo mi jasné, že má napíchnutý telefon i e-mail, takže jsem si raději nechal pro sebe, kdy přesně se chystám přijet.

Během první poloviny roku 2011 se atmosféra v disidentské komunitě v Pekingu i mimo něj, tedy v prostředí lidí, kteří se nebáli kritizovat čínskou vládu, výrazně změnila. Předchozí nadšení a vzrušení vystřídal strach a záchvaty stihomamu. Arabské jaro bylo v plném proudu, autoritativní režimy po celém Blízkém východě zoufale bojovaly o udržení. V únoru 2011 padly vlády v Egyptě a Jemenu, revolucionáři pluli na vítězné vlně. Šéfům čínské komunistické strany události jistě nepříjemně připomínaly atmosféru v dubnu 1989, kdy se v Polsku začala dostávat k moci Solidarita Lecha Walesy a to předznamenalo lavinovité zhroucení celého východního bloku. Čínští studenti poté vyšli na Náměstí nebeského klidu (Tchien-an-men) s transparenty, jimiž vyjadřovali podporu svým bratrům a sestrám v sovětských satelitech. Wu-er Kchaj-si, patrně nejcharismatičtější ze studentských vůdců roku 1989, tehdy dokonce poněkud vychloubačně prohlásil, že je „lepší než Lech Walesa“.

V únoru 2011 se čínská vláda rozhodla k akci a desítky disidentů a aktivistů za lidská práva se ocitly v policejních celách. Čekalo je bití, mučení a opakované výslechy, jejich nucená přiznání natáčeli policisté na video. Někteří z nich strávili v cele jen pár dnů, jiní skončili v převýchovných táborech nebo prostě zmizeli. Ani teď, když tohle píšu, nemají jejich blízcí nejmenší tušení, kde zatčení vlastně jsou. Při zatýkání mnohým z nich nasadili neprůhledné kápě, často je policisté pozorovali čtyřiadvacet hodin denně. Po propuštění našli někteří z příbuzných zatčených disidentů dostatek odvahy a souhlasili s rozhovorem pro britský list The Guardian. Díky tomu víme, že zatčení po návratu trpěli poruchami spánku, ztrátou paměti i traumatickými symptomy.

Čínská vláda pojala zatýkání jako preventivní úder. Demonstrace na Náměstí nebeského klidu a následný masakr 4. června 1989 mají na vládní postoje a akce i po letech zjevně stále velký vliv. Tehdy vše začalo zcela poklidně, jako tichá spontánní smuteční akce za oblíbeného reformního politika Chu Jao-panga, který zemřel 11. dubna toho roku. Velmi záhy ale události nabraly úplně jiný spád. Studenti nejprve volali po pokračování reforem, a když viděli, že vláda nic nedělá a veřejnost včetně pekingských dělníků demonstrace podporuje, začali jmenovitě ostouzet jednotlivé členy politbyra. Pro studentské vůdce (k nejvýraznějším patřili Wu-er Kchaj-si, Wang Tan nebo Čchaj Lin) se Náměstí nebeského klidu stalo platformou, z níž oslovovali nejen Čínu, ale rovnou celý svět. Čao C’-jang, tehdejší generální tajemník komunistické strany, prosazoval zdrženlivý postoj, studenti podle něj dávali jen průchod vlasteneckému cítění. Naproti tomu vůdce konzervativní frakce Li Peng nabádal k silovému řešení. Rozhodnutí spočívalo v rukou nejvyššího vůdce Teng Siao-pchinga, muže, jenž se do té doby aktivně účastnil téměř všech důležitých událostí v bouřlivé čínské postimperiální historii.

Teng se narodil v roce 1904, spousta jeho přátel a spolupracovníků zahynula v bojích s nacionalisty a Japonci. V letech 1934‒35 se po boku Mao Ce-tunga zúčastnil pověstného Dlouhého pochodu, legendárního milníku v dějinách čínské komunistické strany. Šlo o rok trvající vojenský ústup, který přežilo jen nějakých osm tisíc z původních osmdesáti tisíc mužů. Vojenská tažení zažil zblízka na vysoké úrovni coby politický tajemník Druhé polní armády během největší konvenční bitvy v dějinách lidstva, tedy během operace Chuaj-chaj v letech 1948‒49, jíž se přezdívá „čínský Stalingrad“. O jejím rozsahu vypovídá fakt, že během ní zahynulo více než půl milionu nacionalistických bojovníků. Posléze se Teng stal svědkem katastrofálního pokusu o tzv. Velký skok a následného hladomoru, jemuž padlo za oběť přinejmenším třicet milionů lidí (některé údaje uvádějí až 45 milionů). Mao ho třikrát zbavil vedoucího postavení, strana ho však pokaždé povolala zpět mezi špičky čínské politiky. Celý život ho provázely boje a násilí, které vyvrcholily v kanibalském šílenství pověstné „kulturní revoluce“. Během ní byl jeho vlastní syn vyhozen z okna své studentské koleje a zbytek života strávil na invalidním vozíku. Naprostou anarchii prvních let kulturní revoluce ukončila intervence Lidové armády, následky ale doznívaly až do smrti Maa a Čou En-laje. Tehdy nechal Maův vybraný následník Chua Kuo-feng uvěznit a odsoudit tzv. Gang čtyř a Teng nastoupil cestu na samotný vrchol mocenské pyramidy. Jinými slovy zažil v životě prakticky vše – zvěrstva, propady i těžce vybojovaný úspěch. A 4. června 1989 dospěl k názoru, že nenechá skupinu studentů zatlačit celou zemi zpět do minulosti. Rozhodl se proti demonstrantům zakročit vojensky a důvody jeho rozhodnutí jsou dodnes základem nepsané „společenské smlouvy“ mezi komunistickou stranou a veřejností. Tehdy argumentoval stylem: Samozřejmě chceme budovat socialistickou demokracii, ale to se nedá uspěchat a už vůbec k tomu nepotřebujeme všechny ty západní vymoženosti. Kdyby teď měla miliarda lidí volit z různých stran, došlo by k chaosu a mohla by se opakovat stejně ničivá občanská válka jako za kulturní revoluce. Demokracie je tedy i nadále naším cílem, ale bez národní stability k ní nikdy nedospějeme.

Proč však musel skončit ve vězení Aj Wej-wej? Pro pozorovatele zvenčí, především pro obyvatele západních zemí, kteří ho znali jen jako konceptuálního umělce, bylo jeho uvěznění nepochopitelné, málem bizarní. Vlna zatýkání aktivistů za lidská práva a právníků rozhodně nikoho nepotěšila, dala se ale předvídat. Lidé tohoto typu jsou v represivních režimech obvyklým cílem. Proč se však úřady rozhodly zakročit proti umělci, který právě v londýnské Tate Modern vystavoval sto milionů ručně malovaných slunečnicových semínek? Že by čínská komunistická strana natolik sofistikovaně uvažovala o kořenech disentu? Mohly úřady pochopit hluboce subverzivní povahu Ajova dadaistického uměleckého stylu a dát ji do souvislosti s faktem, že revoluce v estetice v dějinách tradičně předznamenávají revoluce společenské? Došlo jim snad, že způsob, jakým umělci ztvárňují realitu, nevyhnutelně mění vnímání i chování obyčejných lidí? Možná je to ale všechno mnohem jednodušší. Aj Wej-wej vládu hlasitě a neúnavně kritizoval a na Twitteru i čínských sociálních sítích jeho slova hltala obrovská spousta lidí. Tahle kombinace se komunistické vládě rozhodně líbit nemohla.

Ať už úřady k Ajově zatčení vedly jakékoli důvody, cítil jsem, že jeho zážitky s čínskou tajnou policií mohou vrhnout zajímavé světlo na současné psychologické rozpoložení samotné komunistické strany Číny.

Aj se ovšem ihned po propuštění ocitl v izolaci. Nejenže se sám rozhodl mlčet, ale nevyhledávali ho ani mnozí ze zahraničních novinářů akreditovaných v Pekingu. Bránil jim v tom jednoduchý důvod – strach, že by mohli přijít o svá pracovní víza. Jiní ho kontaktovali, ale jak už bylo řečeno, Aj všechny rozhovory odmítal v obavě z porušení podmínek kauce a následného opětovného uvěznění. První podrobnosti o jeho zážitcích se tedy v zahraničních médiích začaly objevovat až v září. Místní novináři se v Ajově záležitosti rozhodně nijak neangažovali, značnou nervozitu projevovali i mnozí zahraniční obchodníci s uměním. Najednou nechtěli být spojováni s mužem, který se stal vyvržencem ve své vlastní zemi. Když si člověk vybuduje úspěšné profesionální postavení coby odborník na Čínu nebo čínskou kulturu, často se mu nechce riskovat kariéru. Tím rozhodně nechci říci, že by mnozí členové umělecké komunity Aj Wej-weje a uměleckou svobodu obecně nepodporovali, naopak. Museli být ale velmi opatrní a snažit se svou podporu dát najevo pokud možno nenápadně. Pro toho, kdo žije v Číně, je přímá hlasitá podpora uvězněných disidentů často hodně nebezpečná – je velmi jednoduché ocitnout se také za mřížemi.

Proč jsem se ho tedy vůbec rozhodl navštívit já? Za prvé proto, že moje novinářská kariéra nezávisí na působení v Číně, takže se tolik nemusím obávat sankcí od tamních úřadů. Za druhé mi bylo jasné, že se teď Ajovi bude spousta lidí vyhýbat širokým obloukem, a chtěl jsem se ujistit, že je v pořádku. Mohl jsem s ním udělat rozhovor nebo napsat článek do novin, a tím o jeho kauze informovat veřejnost, což jiní nemohli. A za třetí mě jeho příběh prostě zajímal – už nějakou dobu jsem si pohrával s myšlenkami na sepsání knihy o moderní Číně, v níž by Aj a jeho životní peripetie hrály velmi důležitou roli. Jeho život a život jeho otce Aj Čchinga, jednoho z nejslavnějších čínských básníků dvacátého století, je totiž natolik spjatý s významnými osobnostmi a událostmi moderní čínské historie, že životopis obou mužů působí málem jako procházka nejdůležitějšími milníky postimperiální éry. Kromě toho je Aj Wej-wej vzácným případem Číňana, jehož jméno zná i většina světové veřejnosti, zajímá se o něj a zpravidla ho i podporuje. Schválně se zeptejte ve svém okolí na jména tří žijících Číňanů – Aj mezi nimi pravděpodobně nebude chybět. Takových lidí v současné době mnoho není. Obecně toho svět o Číně mnoho neví, pokud pomineme jedince, kteří v Říši středu nějakou dobu pobývali nebo studovali čínštinu na univerzitě. Původně jsem tedy měl v plánu projít oněmi ocelovými dveřmi do Aj Wej-wejova dvora mimo jiné i proto, abych se dozvěděl víc o samotné Číně.

Jednoho brzkého rána počátkem července 2011 jsem prošel celní kontrolou na pekingském letišti. Doslechl jsem se, že Aj Wej-wejův dům nepřetržitě hlídá policejní auto, a z předchozích zkušeností jsem věděl, že přímo na jeho zvonek míří objektiv průmyslové kamery. Již v letadle jsem si proto vytvořil vcelku jednoduchý plán. Doufal jsem, že se mi podaří proniknout k Ajovi domů a vytáhnout z něj co nejvíc podrobností o jeho vězeňských zážitcích, dokud jsou ještě čerstvé. Mělo to ale jeden háček – ačkoli mě Aj do telefonu ujišťoval, že je v pořádku a rád si se mnou o všem promluví, nebyl jsem si jistý, zda tenhle slib skutečně dokáže dodržet. Již v té době se objevovaly prokazatelné informace o tom, že někteří lidé zatčení v téže době jako Aj byli ve vazbě mučeni. Pro některé z nich (včetně jednoho z členů Ajova týmu) šlo o natolik drtivý zážitek, že z toho duševně onemocněli. S vedením rozhovorů v těchto podmínkách jsem neměl žádné zkušenosti. Obří prostory pekingského letiště přitom mé obavy z následků péče čínské komunistické strany o Ajovu osobu nijak nezmenšily, spíše naopak.

Ajovo zatčení vzbudilo rozruch po celém světě, odevšad okamžitě začaly pršet dotazy, proč k němu došlo. Přes noc se z umělce stal globálně známý mučedník. To samo o sobě nebylo nijak překvapivé. Režimy perzekuující umělce působí vždy zavrženíhodným dojmem a mučednická image se v tomhle případě nabízela sama – bylo snadné Aje vidět v romantickém světle coby nové ztělesnění klasického avantgardního rebela, jejichž působení je na Západě obvyklé a populární.

Teď byl ale venku a nabízela se jiná otázka – proč ho úřady tak náhle pustily? A jak se mohlo stát, že ho nepotkalo mučení, že byl navzdory dramatickému uvěznění v pořádku na těle i na duchu? Že by ho někdo mocný chránil? Uzavřel s mocí dohodu, nebo byl pouhým pěšákem na něčí šachovnici a mocní s ním zacházeli tak, jak pro ně bylo výhodné? Lidé jako Aj Wej-wej bývají často figurami v politické hře – jejich svoboda či věznění jsou jen vedlejším produktem mocenských tahů, které se odehrávají kdesi ve vyšších sférách. Fungují tak jako korouhvička ukazující, jakým směrem se momentálně režim pohybuje. Když ve vězení skončí Aj nebo třeba Po Si-laj, populista a samozvaný starosta Čchung-čchingu, jehož to potkalo v dubnu 2012, nevypovídá to o jejich vině nebo nevině vůbec nic. Zato se podle toho do určité míry pozná, jaká skupina či frakce má zrovna navrch v Pekingu. Aj Wej-wej byl jedenaosmdesát dnů vyslýchán pěšáky z armády svých politických nepřátel. Rozkaz k zatčení a poté i k propuštění ovšem nevzešel od těchto pěšáků, nýbrž z nejvyššího velení, tedy z politbyra. Je tak možné, že se Aj během pobytu ve vazbě dozvěděl něco nového o svých věznitelích. Možná se mu naskytl pohled do duší vůdců nejlidnatější země na světě.

Krátký telefonický rozhovor i zmíněný videozáznam, na kterém Aj Wej-wej uniká před novináři bezprostředně po návratu domů, jasně naznačily, že se s ním odehrála velká změna a že má za sebou nesmírně traumatickou zkušenost, ať už jeho pobyt ve vazbě vypadal jakkoli. Já chtěl začít z podrobnostmi týkajícími se fyzické i psychické stránky. Říkal jsem si, že bychom mohli začít třeba okamžikem, kdy mu policisté 10. dubna na pekingském letišti zničehonic navlékli na hlavu černý pytel, právě když se chystal nasednout na letadlo do Hongkongu. Doufal jsem, že se mi tak povede rozproudit konverzaci a časem se dostaneme k riskantnějším, ale také zajímavějším tématům. Chtěl jsem se dozvědět více o Ajově otci Aj Čchingovi, jenž se jeden čas osobně přátelil se samotným Mao Ce-tungem. Mí cyničtější přátelé z Hongkongu a kantonské oblasti mi neustále připomínali, že díky tomu Aj Wej-wej patří do úzké vrstvy „rudé šlechty“, ať se mu to líbí nebo ne. Z této novodobé kasty pocházejí takzvaná princátka, jichž je v současné době plná čínská státní správa a vůbec vyšší společenské třídy. Jde o syny (a výjimečně i dcery) první generace nejvýše postavených politiků a armádních generálů Čínské lidové republiky. V posledních letech se „princátka“ svým životním stylem a prioritami zcela odcizila širokým vrstvám běžných Číňanů. Mnozí z nich se dnes zajímají jen o to, jak zděděný politický kapitál zpeněžit, a ideologické cíle jejich otců pro ně neznamenají už vůbec nic. A jedním z princátek, přinejmenším v kulturní oblasti, byl také Aj. I to mohla být jedna z příčin, proč se k němu úřady zachovaly tak neobvykle.

O svém mládí mi Aj vyprávěl velmi podrobně již dříve. Narodil se v roce 1957 ve staré pekingské čtvrti plné chu-tchungů neboli klasických pekingských domků z šedých cihel, tvořících úzké uličky obklopující pověstné Zakázané město. První rok života strávil s rodinou v rozlehlém domě ve východní části čtvrti, pak ovšem jeho otec upadl u Mao Ce-tunga do nemilosti a celá rodina se ocitla ve vyhnanství v poušti Gobi.

Aj Čching, který Aj Wej-weje podle jeho vlastních slov ovlivnil nejvíc ze všech, se narodil v malé vesnici v provincii Če-ťiang v roce 1910. O pouhý rok později začala Sinchajská revoluce čili povstání proti dynastii Čching, které vedlo k pádu posledního císaře a k zániku dynastické Číny. Revoluce měla celou řadu příčin – vládnoucí dynastie Čching již několik desetiletí postupně slábla, mezi rolnickým obyvatelstvem se šířila nespokojenost se životní úrovní, stále větší část intelektuálních elit cítila potřebu zcela se oprostit od konfuciánských tradic. Země navíc zažívala ponížení na mezinárodní scéně, jehož nejvážnějším projevem byla porážka v bojích s Brity a následná Nankingská mírová smlouva (1842). K revolučním pokusům docházelo v císařské říši již dříve, největším bylo tzv. Povstání tchaj-pchingů v letech 1850‒64. Jeho výsledkem bylo přes šest milionů mrtvých. Hongkong a centrum Šanghaje ovládali Britové, Francie měla teritoriální výsady v provincii Jün-nan, na cizince se v celé říši nevztahovaly místní zákony. V roce 1895 přišlo další ponížení, tentokrát od Japonska. Tradiční čínský rival porazil námořnictvo Čchingů a ovládl Tchaj-wan. Cizí mocnosti se hladově zakusovaly do nejrůznějších příhraničních oblastí impéria.

Definitivní zánik dynastie Čching nicméně přišel náhle a nečekaně. Ozbrojené povstání ve středočínském městě Wu-čchang přerostlo v celostátní revoluci, kterou císařské ozbrojené síly nedokázaly potlačit. Proti Čchingům se začaly obracet další a další vojenské posádky v celé Číně, podporovala je přitom nižší šlechta i sílící střední třída. Čchingové nepatřili k nejpočetnější etnické skupině Chanů, šlo o mandžuský klan Aj-sin ť’e-luo, část etnicky i jazykově odlišné skupiny Džürčenů ze severovýchodní výspy Číny. Od vzniku dynastie v roce 1644 si Čchingové osvojili chanské zvyky, způsob oblékání i jazyk, zároveň se ale od nejrozšířenějšího etnika i nadále izolovali – sňatky s Chany byly zakázány. V posledních desetiletích mandžuští vládcové lavinovitě ztráceli podporu a k povstáním docházelo i před Wu-čchangem. Mnohé pokusy o svržení dynastie organizovala revoluční skupina Sunjatsena, jehož dnes coby otce moderní Číny uznávají dokonce i komunisté. Sunjatsen patřil ke vzdělancům, kteří ztratili veškeré naděje, že by se dynastie Čching dokázala reformovat a modernizovat. Okolo roku 1900 už desetitisíce Číňanů studovaly nebo pracovaly v zahraničí a jejich zkušenosti z Japonska, Evropy či Ameriky hovořily jasně – význam a moc Číny rapidně klesaly. Samotný Sunjatsen se o úspěšném povstání ve Wu-čchangu doslechl v Americe. Z povstání se zrodila již zmíněná Sinchajská revoluce, císař Pchu-i (dosud v chlapeckém věku) abdikoval a cesta k vyhlášení Čínské republiky byla otevřená. Sunjatsen se stal prvním prezidentem, za několik týdnů ho ale z křesla vytlačil Jüan Š’-kchaj, poslední ministerský předseda čchingské dynastie a autor důležitých vojenských reforem. V roce 1912 v Číně proběhly první a zároveň poslední demokratické volby, zvítězila v nich Sunjatsenova Revoluční liga (nyní pod názvem Kuomintang neboli Nacionalistická strana). Ta obsadila většinu křesel v tehdejším Národním shromáždění, které však bylo následujícího roku rozpuštěno. Stál za tím opět Jüan, který se tak pokusil uchvátit veškerou moc v zemi na úkor dřívějších spojenců – antimonarchistů, republikánské generality a Kuomintangu. V roce 1916 pak Jüan zemřel a Čínu až do roku 1928 ovládli vysocí armádní důstojníci. Národní vláda prakticky neexistovala, zahraniční mocnosti podporovaly podle svého uvážení jednotlivé generály a popouzely je vzájemně proti sobě, dříve nevídaná čínská demokracie a svoboda zdánlivě zanikla tak rychle, jak se předtím zrodila.

A právě v tomto prostředí vyrůstal Aj Čching – dokonce i v zapadlé zemědělské provincii Če-ťiang se revoluční změny po roce 1911 výrazně projevily. Svět pevné konfuciánské hierarchie rychle mizel. Do Číny pronikaly nové a nové myšlenkové proudy i literární prameny s velkým vlivem na probíhající změny. Vztahy mezi generacemi, mezi vládci a ovládanými či mezi muži a ženami se přetvářely nadobro.

Aj Čching se původně vůbec nejmenoval Aj Čching, narodil se jako Ťiang Chaj-čcheng. Podobně jako Mao byl potomkem relativně zámožné sedlácké rodiny, jméno si změnil sám již jako dospělý mladý muž. Jeho rodiče se podle tehdejšího zvyku hned po chlapcově narození obrátili s prosbou o radu na astrologa. Ten jim oznámil, že novorozený syn přinese své domácnosti zkázu. Jedinou nadějí rodičů bylo podle astrologa chlapce odvrhnout. Rodiče předpověď vyděsila a dali malého syna jedné z nejchudších žen ve vesnici, rolnici, která sama měla dětí tolik, že je nedokázala uživit. Aby získala místo pro malého Aje, utopila jedno z vlastních dětí na rýžovém poli.

Když Aj Čching dovršil devátý rok života, rodiče se nad ním slitovali a přijali ho zpět do své domácnosti, ovšem pod jednou podmínkou – musel je nadále označovat za svého strýce a tetu. Psal se rok 1919, tedy rok slavné demonstrace 4. května (tzv. Májové hnutí), která má v moderních čínských dějinách podobné postavení jako pád Bastilly pro Francii nebo Bostonský čajový dýchánek pro USA. Pekingští studenti tehdy na protest proti dalšímu ponížení na mezinárodní scéně vypálili dům Cchao Žuej-lina, ministra komunikací Čínské republiky a údajného kolaboranta s japonskou vládou. Stalo se to poté, co do Pekingu dorazily zprávy o poměrech nastolených Versailleskou mírovou smlouvou po první světové válce – Británie a Francie podle ní „darovala“ předválečné německé kolonie na čínském území Japonsku. Čína přitom poslala během války do Francie přes sto tisíc občanů na dělnické práce, a doufala proto, že s ní bude jednáno jako s rovnocenným spojencem. Nic takového se nestalo, naopak se potvrdil status země coby druhořadé mocnosti.

Událostem ze 4. května 1919 a jejich protagonistům se kromě nejčastějšího názvu Májové hnutí říká také Hnutí za novou kulturu. Aktéři primárně toužili přinést do zaostalé Číny více vědy a demokracie. Mnozí z nich považovali konfucianismus, tedy filosofický směr vládnoucí v Číně po dvě tisíciletí, za hlavní překážku bránící zemi ve vstupu do moderního světa. Viděli také úspěch, jaký Japonsku přinesly reformy Meidži po roce 1868 – vládnoucí oligarchové tehdy obnovili císařský řád a začali Japonsko modernizovat pomocí armádních reforem, povinné školní docházky, nové ústavy, industrializace země a především díky masivnímu importu nejnovějších technologií a inovací. Protagonisté čínského hnutí hledali v zahraničí inspiraci, přitom si ale zachovali nacionalistické cítění – za pomoci toho nejlepšího z importovaného myšlení chtěli vrátit Číně její právoplatné místo v nejvyšším patře mezinárodního společenství. 4. květen 1919 vždy platil za významný symbol pro nejrůznější politické subjekty a nezměnilo se to ani dnes. Za dědice Hnutí za novou kulturu se postupně považovali nacionalisté, komunisté i studenti na Náměstí nebeského klidu v roce 1989. Sám Aj Wej-wej prohlásil, že jeho současné úsilí je přirozeným završením cesty, která začala právě v časech Májového hnutí.

Vznešené sny z roku 1919 se ovšem nepodařilo uskutečnit. Sinchajská revoluce a demokratické volby do Národního shromáždění byly jen falešnou nadějí, Čína na dlouhé roky upadla pod vládu generality. V atmosféře všeobecné politické frustrace pak vznikla Komunistická strana Číny. Založili ji v roce 1921 Čchen Tu-siou, děkan Humanitní fakulty na tehdejší Pekingské univerzitě a vrchní knihovník Li Ta-čao. Za vznikem komunistické strany stál druhý nejvýznamnější proud zahraničních kulturních vlivů na čínské intelektuální prostředí. Zatímco Sunjatsen se podobně jako tisíce dalších Číňanů inspiroval v demokratických zemích Evropy a Ameriky, Čchena a Li zaujaly myšlenky Marxe, Engelse a anarchisty Kropotkina. Po úspěchu ruské revoluce v roce 1917 a následné porážce bílých protikomunistických sil v občanské válce se komunismus a především marxismus najednou zdály být životaschopnou a atraktivní alternativou. Šlo totiž nejen o úspěšné, ale také o fundamentálně antiimperialistické ideologie. Čchen a Li kolem sebe rychle shromáždili stále rostoucí skupinu mladých radikálů, mezi něž patřil i jistý zapálený mladík z provincie Chu-nan, pracující podobně jako Li Ta-čao v pekingské univerzitní knihovně. Jmenoval se Mao Ce-tung.

Počátkem dvacátých let ovšem Komunistická strana Číny ještě nevypadala jako síla, kterou by bylo zapotřebí brát příliš vážně. Měla stále jen několik stovek členů, většinou studentů či pracovníků Pekingské univerzity. Nacionalisté byli naproti tomu vedoucí politickou silou v zemi. Sice jim povážlivě chyběla disciplína a situace se v tomto ohledu zlepšila až po následném přísunu financí i politického školení ze sovětského Ruska, ale přinejmenším mohli hlásat, že právě oni svrhli dynastii Čching. Tehdy v roce 1911 komunistická strana ještě ani neexistovala. A samotní komunisté by se bez pomoci Sunjatsena a nacionalistů významnou politickou silou nikdy nestali. V roce 1923 se Sunjatsen setkal se zástupci Kominterny, kteří hledali cesty k vývozu revoluce do zahraničí. Po versailleské zradě byl Sunjatsen ochoten jednat s Leninem i mužem jménem Joffe, což byl jeden z Leninových nejvyšších agentů v Číně. Kominterna souhlasila, že Moskva nacionalistům pomůže, trvala ale na tom, aby Kuomintang přijal do svých řad i komunisty. Odměnou za to měly být finance z Moskvy.

Nějakou dobu z tohoto uspořádání těžily všechny tři strany. Tzv. Sjednocená fronta fungovala dobře, ve spolupráci komunistů a nacionalistů se zrodil tzv. Severní pochod – vojenská operace započatá v roce 1926 s cílem svrhnout generalitu a sjednotit celou Čínu. Jenže po Sunjatsenově smrti v roce 1925 nastoupil na jeho místo Čankajšek, který nebyl přítomnosti komunistů v nacionalistické straně zrovna nakloněn. V roce 1927, poté, co vojska v rámci Severního pochodu dobyla Šanghaj, se rozhodl spolupráci ukončit. S pomocí šanghajského podsvětí, v němž se komunisté netěšili velkým sympatiím, nařídil masakr tisíců členů komunistické strany a aliance mezi oběma politickými silami skončila. Mao v té době pobýval ve své domovské provincii Chu-nan, šanghajskou zkázu komunistů sledoval tedy zpovzdálí a o to usilovněji začal pracovat na své vlastní teorii radikální, z venkova řízené komunistické revoluce. Nacionalisté se časem rozhodli komunistické „bandity“, kteří především v provincii Ťiang-si drželi velmi silné pozice, úplně zlikvidovat, a v roce 1934 byl Mao společně s dalšími komunisty z této provincie nucen svou základnu opustit. Následoval tzv. Dlouhý pochod aneb strastiplný ústup komunistů napříč zemí, během nějž se Mao stal vůdcem nové sjednocené Komunistické strany Číny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Viselec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.