Keri Arthur v nakladatelství

FANTOM Print

Volání úplňku

Polibek hříchu

Smyslné zlo

Nebezpečné hry

FANTOM Print

2015

Copyright © 2007 by Keri Arthur

Cover © Larry Rostant

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-719-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-720-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Ráda bych poděkovala všem u Bantamu, kteří umožnili této knize spatřit světlo světa – zvláště Anne, své editorce, dále Joshuovi, asistentovi editora, a redaktorce Madeline.

Také bych ráda poděkovala dámě, která to vše pomohla uskutečnit – své agentce Miriam.

Tuto knihu věnuji své rodině.

1. KAPITOLA

Stála jsem v úkrytu a sledovala mrtvého muže.

Noc byla studená, vlezlá, lilo jako z konve a nepřestávalo. Voda stékala upírovi po dlouhém nose, odkapávala na hranatou čelist, než se připojila ke zběsilému vodopádu řinoucímu se po jeho žluté pláštěnce. Louže kolem bosých nohou už mu sahala po kotníky a pomaličku začala stoupat k jeho chlupatým nohám.

Vypadal jako většina čerstvě povstalých upírů: jen kosti potažené kůží. Jenže jeho kůže byla narůžovělá, což znamenalo, že o jídlo neměl nouzi. Přesto byly jeho světlé oči zapadlé. Vystrašené.

Což samo o sobě nebylo žádným překvapením. Díky Hollywoodu a knihám, které ochotně předkládaly vampyrismus jako romantickou záležitost, si spousta lidí myslela, že přeměnou v upíra okamžitě získají všechnu moc, sex a dlouhověkost, o níž vždy snili. Jenže až po proměně začnou pomalu zjišťovat, že být nemrtvým není taková výhra, jak se může zdát; že onen blahobyt, sex a popularita sice přijdou, ale jen za předpokladu, že přežijí prvních pár let pekla, kdy upíra žene především instinkt a touha po krvi. A samozřejmě pokud přežijí, zjistí, že k tomu všemu patří i nekonečná samota, že nikdy nepocítí teplý dotek slunce, nikdy si nevychutnají chuť jídla a že se jich velká část populace bude buď bát nebo se jich bude stranit.

Jasně, existovaly zákony, které měly zabránit diskriminaci upírů a dalších nelidí, ale ty byly poměrně nedávnou záležitostí. Sice už se stihly vyrojit náruživé fanynky upírů, jenže to byl taky nový fenomén a navíc představovaly jen velmi nízké procento. Po staletí vládla nenávist a strach z upírů a já nepochybovala, že dalších pár stovek let potrvá, než odezní. Jestli vůbec někdy.

A krvavé běsnění upírů, jako byl tento, tomu zrovna nepřidalo.

Za poslední měsíc zmizelo celkem dvanáct lidí a my jsme si byli poměrně jistí, že devět z nich měl na svědomí tenhle upír. Mezi způsobem, jakým tenhle zabil svých devět, a tím, jak zemřeli zbylí tři, byl takový rozdíl, že jsme evidentně měli co dočinění s nějakým dalším psychopatem. Především těch devět zemřelo v důsledku odsátí hladovým upírem. Tři další byly ženy, s děsivou přesností rozpárány nožem od krku až ke kolenům, a byly jim pečlivě vyjmuty vnitřnosti. Něčeho takového nejsou nově přeměnění většinou schopní. Když se jim naskytne potrava, nakrmí se. Neprovádějí to ani precizně, ani pečlivě.

Záda oněch tří ne zcela normálních obětí hyzdily četné, ještě zcela nezhojené jizvy. Všem chyběl na levé ruce malíček, a na mrtvých rtech jim zamrzl jakýsi podivný, téměř spokojený úsměv. Ženy, které se stanou obětí vyhládlého upíra, obvykle neumírají s takovýmto úsměvem na tváři, jak by jistě potvrdily duše těch devíti mrtvých, pokud se tu ještě někde potulovaly.

A já upřímně doufala, že tomu tak není. Za poslední dobu jsem viděla více neklidných duší, než je zdrávo, a určitě jsem si z toho nechtěla udělat hobby.

Strážci z Direktoria teď kromě běžných hlídek museli navrch pátrat po dvou psychouších, což byla maximální zátěž a všichni tudíž dostávali směny navíc. Čímž se vysvětluje, proč jsme já a Rhoan lovili tyhle zdivočelé blby za děsných nocí, jako byla tahle, a to po dni stráveném snahou najít nějakou stopu, která by nás přivedla k Řezníkovi, jak ho trefně nazval Jack, náš šéf a upír, který velel celé divizi strážců Direktoria pro jiné rasy.

Zívla jsem a opřela se ramenem o betonovou zeď táhnoucí se z jedné strany podél nenápadné uličky, v níž jsem se schovávala. Ta zeď byla součástí mohutného továrního komplexu, který dominoval velké části staré oblasti West Footscray, a trochu mě sice uchránila před větrem, ale s tím zpropadeným deštěm moc nenadělala.

Upír nevypadal, že by mu vadilo stát uprostřed noci ve výmolu v tomhle nečase, ale mrtví obvykle podobné věci neřešili.

V mých žilách sice kolovala upíří krev, ale já nebyla mrtvá, a tak mi to bylo hrozně protivné.

Zima v Melbourne nebyla nikdy příjemná, ale letos jsme zažili tolik deštivých dní, že jsem skoro zapomněla, jak vypadá slunce. Většina vlků byla vůči chladu imunní, jenže já byla kříženec a tenhle jedinečný gen mi zjevně chyběl. Mrzly mi nohy a pomalu jsem přestávala cítit několik prstů. A to jsem měla boty s gumovou podrážkou a pod nimi navlečené dvoje tlusté vlněné ponožky. Boty nebyly nepromokavé, i když výrobce tvrdil opak.

Měla jsem si vzít svoje jehlové podpatky. Mým nohám už nemohlo být hůř a aspoň bych se cítila víc ve své kůži. A kdyby mě ten parchant náhodou zahlédl, mohla jsem předstírat, že jsem jen urousaná, zoufalá šlapka. Jenže Jack trval na tom, že vysoké podpatky nejdou s mojí prací dohromady.

Osobně si myslím, že se mých bot trochu bál. Ani ne tak kvůli barvě – která, přiznávám, byla často trochu šokující –, ale hlavně kvůli těm šikovným dřevěným podpatkům. Upíři mají vždycky ze dřevěných hrotů vítr.

Přitáhla jsem si límec kožené bundy víc ke krku a snažila se ignorovat obrovské kapky vody stékající po mých zádech. Co jsem doopravdy potřebovala – víc než slušně vypadající boty –, byla horká koupel, pořádný hrnek kafe a sendvič s poctivým steakem. Pokud možno s cibulí a kečupem. Bože, jen při tom pomyšlení se mi sbíhaly sliny. Samozřejmě že na něco takového jsem si mohla nechat zajít chuť, když jsme byli uprostřed města duchů plného továren.

Odhrnula jsem si mokré vlasy z očí a nevím po kolikáté se modlila, aby to už bylo za námi. Ať už to bylo cokoli.

Sledovat toho chlapa patřilo k mé práci strážkyně, to však neznamenalo, že mě to těšilo. Ohledně vstupu do řad strážců jsem totiž neměla moc na výběr. Mohl za to experimentální lék, který mi pár bláznů vpravilo do těla, a následkem toho se ve mně rozvinuly určité psionické talenty. Buď jsem tedy mohla zůstat jako strážkyně u Direktoria, kde byly moje rostoucí schopnosti sledovány a kde se vědělo, jak je ukočírovat, nebo jsem se mohla nechat odvézt na nějakou vojenskou základnu s dalšími nešťastníky, kteří dostali podobnou dávku ARC1-23. Dělat strážkyni mi možná nebylo po chuti, ale ani za boha jsem se nechtěla nechat poslat k armádě. Vždycky je snazší čelit zlu, které už znáte.

Opět jsem přešlápla z jedné nohy na druhou. Na co tenhle kus mrtvého masa čekal? Cítit mě nemohl – byla jsem moc daleko na to, aby zaslechl tlukot mého srdce nebo šumění krve v žilách. Přes rameno se neohlédl, takže ani infračerveným upířím zrakem mě zachytit nemohl, zbýval tedy jedině čich, a ten nemají krvesajové nijak zvlášť vyvinutý.

Tak proč stojí v louži uprostřed opuštěného továrního komplexu a vypadá přitom jako malá ztracená dušička?

Zčásti jsem toužila toho bastarda odprásknout a ukončit tohle martyrium. Jenže jsme potřebovali to upíří mládě sledovat až domů a zjistit, zda nemá v hnízdečku schovaná nějaká překvapení. Jako třeba další oběti, případně svého stvořitele.

U nově proměněných totiž nebylo obvyklé, aby provedli devět vražedných útoků a nikdo je přitom nechytil nebo nezabil. Bez pomoci to nemohl zvládnout.

Upír najednou vystoupil z louže a dal se dolů z mírného kopečka, až mu bosá chodidla pleskala o rozbitou cestu. Všude kolem něj se vznášely noční stíny, ale on se vůbec nepokusil zahalit do tmy. Vzhledem k svítivě bílým chlupatým nohám a žluté pláštěnce to bylo dost divné. Ačkoli… Byli jsme uprostřed země nikoho. Možná si myslel, že se mu nemůže nic stát.

Vyšla jsem z uličky. Opřel se do mě vítr a odfoukl mě několik kroků stranou, než jsem znovu získala rovnováhu. Přešla jsem ulici a znovu se ukryla ve tmě. Déšť mi bubnoval do zad a z vody prosakující skrz mou bundu se stávala řeka. Taková zima mi snad ještě nikdy nebyla. Kafe i sendvič ať vezme čert. Teď jsem se ze všeho nejvíc toužila zahřát.

Zmáčkla jsem maličký knoflík vysílačky implantované do mého ušního lalůčku před čtyřmi měsíci. Fungovala jako obousměrná vysílačka a zároveň lokalizátor a Jack nejenže trval na tom, abych si ji nechala, ale odteď je měli mít všichni strážci. Chtěl mít jistotu, že své lidi najde kdykoli, třeba i mimo službu.

Sice tím u mě vyvolal syndrom „velkého bratra“, ale chápala jsem ho. Strážcové nerostou na stromech. Najít upíra se správně namíchaným koktejlem z instinktu a morálních vlastností bylo obtížné. Proto se Direktorium ještě plně nevzpamatovalo ze ztráty jedenácti členů, o něž jsme přišli před deseti měsíci.

Jednou z nich byla moje kamarádka, a doteď se občas stávalo, že jsem v noci měla noční můry, zlé sny o její smrti – i když jediné, čeho jsem se stala svědkem, byla krvavá skvrna na písku, která měla její DNA. Její ostatky se nikdy nenašly a totéž platilo i pro většinu ostatních strážců, kteří zmizeli.

Na stopu jsme se nedostali včas nejen těm jedenácti. Bohužel jsme nestihli ještě něco: dopadnout Gautiera. Na rozdíl od nich nebyl mrtvý, i když bych si to moc přála. Ještě před čtyřmi měsíci byl na Direktoriu jedničkou mezi strážci. Nyní zvlčil a dostal se na první místo seznamu hledaných. Dosud pokaždé unikl, vyvlékl se z každé pasti. Neboli tu pořád někde byl, vyčkával a pozoroval a osnoval pomstu.

A chtěl se pomstít mně.

Po zádech mi přeběhl mráz a na vteřinu bych přísahala, že jsem v nose ucítila jeho mrtvolný pach. Neměla jsem šanci poznat, zda to byl skutečný vjem, či jen výplod fantazie, protože ho vítr odvál pryč.

I když to nebylo skutečné, připomnělo mi to, jak moc se musím mít na pozoru. Gautier se nikdy neřídil stejnými racionálními zásadami jako my ostatní. Naopak si rád se svou kořistí pohrával. S radostí sledoval rostoucí bolest a strach, a pak teprve zabil.

Možná mě teď považoval za svou myš, kterou loví, ale zatím na mě žádnou ze svých her nezkusil. Cosi mi našeptávalo, že dnes večer by se to mohlo změnit.

Ušklíbla jsem se a snažila se tu předtuchu ignorovat. Jasnozřivost by možná byla užitečná, kdyby přišla v nějaké praktičtější podobě – třeba jasných vhledů do budoucnosti, konkrétních scén a událostí –, ale ne, to bych očividně chtěla po osudu příliš. Místo toho mě přepadaly divné pocity, předzvěsti blížící se zkázy, které zoufale postrádaly jakékoli detaily. Vytrénovat něco takového bylo takřka nemožné, avšak Jack po nás i tak chtěl, abychom to alespoň zkusili.

Zda se ta prchavá podstata někdy změní, až se ve mně talent víc usadí, zůstávalo nezodpovězenou otázkou. Osobně jsem litovala, že toto nadání nezůstalo skryto. Věděla jsem, že Gautier někde je. Věděla jsem, že jde po mně. Nestála jsem o to, aby mi nějaký polovičatý talent obden posílal malá, hrůzostrašná varování.

Přestože jsem tušila, že dnes v noci se tu Gautier zřejmě nepotuluje, musela jsem se pořád rozhlížet po okolní tmě a nahlas říkat: „Drahý bratře, jak já tuhle zasranou práci nenávidím.“

V uchu se mi ozval Rhoanův tichý smích. Ten zvuk mi dělal dobře. Dodával mi pocit bezpečí. „Takovýhle noci jsou na hovno, co?“

„Slabé slovo. Nejslabší na světě.“ Rychle jsem vykoukla zpoza rohu a viděla, že upír zahýbá doleva. Plížila jsem se za ním, držela se u zdi a vyhýbala se kalužím. Ačkoli vzhledem ke stavu mých nohou to bylo vlastně fuk. „A musím podotknout, že jsem se o noční služby nehlásila.“

Rhoan se tiše uchechtl. „A já zase musím podotknout, že ses vlastně vůbec nehlásila. Byla jsi naverbována, takže můžeš držkovat, jak chceš, a stejně ti to bude houby platný.“

Krutá pravda. „Kde jsi?“

„Na západní straně, poblíž staré oplatkárny.“

To bylo prakticky z druhé strany, než jsem byla já. Měli jsme ho v kleštích. Doufala jsem, že to znamená, že ho neztratíme. Vítr mi šlehal do tváře a déšť jako by se na kůži měnil v led. Upír se zastavil poblíž opačného konce budovy a rozhlédl se. Když se podíval mým směrem, couvla jsem a neodvažovala se ani nadechnout, ačkoli mi zdravý rozum velel, že mě zkrátka nemohl vidět. Měla jsem nejen upíří geny, ale také mnoho z jejich schopností. Například jsem se uměla zahalit do tmy, měla jsem infračervené vidění a jejich bleskovou rychlost.

Zaskřípaly dveře. Riskla jsem další pohled. Kovové dveře zely dokořán a upír zmizel z dohledu.

Výzva, či past?

Netušila jsem, ale nechtěla jsem nic nechat náhodě. Ne sama.

„Rhoane, je uvnitř budovy číslo čtyři. Zadní vchod, po pravé straně.“

„Počkej na mě, nechoď dovnitř.“

„Jsem možná lehkomyslná, ale ne blbá.“

Znovu se uchechtl. Vyšla jsem zpoza rohu a plížila se ke dveřím. Vítr s nimi bouchl o cihlovou zeď a ta rána se rozlehla do noci. Byl to podivně osamělý zvuk.

Ztuhla jsem, soustředila se a pomocí jemného vlčího sluchu se snažila třídit zvuky, které nesl vítr. Jeho hukot byl však příliš silný, takže přehlušoval vše ostatní.

Nosem jsem cítila leda tak opuštěnost, starobu a led. Jestli vůbec takové pachy existují a není to jen důsledek mé bujné představivosti.

Hluboko ve mně však klíčil pocit, že je něco špatně. Třela jsem si paže skrz kožené rukávy a z celého srdce doufala, že si bratr pospíší.

„Fajn,“ řekl Rhoan nakonec a jeho hlas se ozval tak nečekaně, až jsem nadskočila. „Jsem u průčelí. Hlavní dveře jsou zavřené, ale je tu několik rozbitých oken. Jdu dovnitř.“

„Cítíš něco jiného kromě upíra?“

„Ne.“ Zarazil se. „A ty?“

„Ne. Ale něco – nebo někdo – mi nahání zlý pocit.“

Nezpochybňoval mou jistotu. Za ta léta nás mé instinkty zachránily mnohokrát, stejně tak nás však kolikrát dostaly do maléru. Jediný rozdíl teď byl, že moje rozvíjející se jasnozřivectví nás před blížícími se potížemi varovalo předem, zatímco dříve bychom to poznali až v tu chvíli.

Což už podle mého bylo trošku užitečné, i když mi to jinak působilo frustraci.

„Tak použij laser,“ řekl. „Pro jistotu.“

Sáhla jsem do kapsy u bundy a vytáhla zbraň, poslední výstřelek laserové technologie – vešla se do dlaně a disponovala takovou silou, že by prorazila i nejtlustší cihlovou zeď. Nemusím snad dodávat, jak ničivý efekt by měla na lidi a stejně tak nelidi.

„Jestli toho hajzla vezmu laserem dřív, než z něj alespoň dostaneme, kdo ho stvořil, Jack nás stáhne z kůže.“ Protože ten, kdo někoho promění v upíra, je za něj zodpovědný, a tím, že svou ratolest nechá zdivočet, si podepisuje rozsudek smrti.

„Radši snesu jeho hněv, než abych přišel o sestru.“

Zakřenila jsem se. „Ty se jen bojíš, že si budeš muset sám prát.“

„Mohl bych ukecat Liandera, aby mi něco přepral. Ale chyběla by mi tvoje veselá nálada, co máš vždycky po ránu.“

„Když mi napřed dáš moji dávku kafe, jsem v pohodě,“ odvětila jsem vlídně. „A moc bych nesázela na to, že se ti Liander bude starat o prádlo. Když jsem s ním naposledy mluvila, byl na tebe pěkně naštvaný.“

„Jo, nemá mě nesmyslně omezovat.“

„Nevedli jsme podobný rozhovor už před čtyřmi měsíci?“ Rychle jsem koukla, co je kolem dveří. Nic než tma. Zamrkala jsem a přepnula vidění na infračervené. Pořád nic. Jen prázdnota a poházené odpadky. „Jsem připravená jít dovnitř.“

„Já taky.“ Zarazil se. „A ano, měli jsme podobný rozhovor.“

„A promluvil sis s ním, jak jsem ti kladla na srdce?“

„Dá se to tak říct.“

Jinými slovy se rozhodl na všechno se vykašlat a užít si dobrý sex. Nebylo divu, že měl Liander druhý den ráno úsměv od ucha k uchu.

A nebylo divu, že byl teď zase jako hromádka neštěstí.

„Smím ti připomenout, že najít dobrýho chlapa je fuška?“

„Smím ti připomenout, že jsi tu proto, abys zajala upíra, ne abys poučovala staršího a zkušenějšího bratra?“

Zakřenila jsem se. Při cestě na svět mě předběhl o celých pět minut. „Jdu dovnitř.“

„Já taky.“

Obešla jsem roh, přikrčila se a držela se při zdi, zatímco jsem pozorně zkoumala nejbližší okolí. Byl to rozlehlý prostor a kolem dokola se táhla široká rampa. Vypadalo to jako zásobovací hala, kde náklaďáky jen nacouvají k rampě a zboží se rovnou vyveze ven. Viděla jsem dvoje lítačkové dveře, jedny přímo přede mnou a druhé nalevo. Ty nalevo se trochu kývaly, což bylo jasné znamení, že jimi někdo nedávno prošel.

Proč tedy vedla pachová stopa rovně?

Nedávalo mi to smysl, ale na místě, kde tak silně tuším past, jsem nechtěla důvěřovat tomu, co vidím. Zvolila jsem variantu napravo, držela se při zdi a šla za tlumeným pachem smrti nahoru po rampě a dál lítačkami.

Ocitla jsem se v dlouhé chodbě s mnoha dalšími dveřmi. Bylo tu dusno a páchla tu hniloba. Jako by se tu něco hodně dlouho rozkládalo.

Nakrčila jsem nos a doufala, že je to snad jen zahnívající odpad a ne mrtvoly, ačkoli mé vlčí smysly napovídaly, že minimálně u některých pachů tomu tak není.

Upíří mládě a jeho stvořitel zjevně unesli více obětí, než kolik jsme měli hlášeno.

Pokračovala jsem dál, postupně otevírala dveře a snažila se ignorovat stále hmatatelnější náznaky hniloby a smrti v každé z těch místností. Teď už bylo jasné, že mladý upír nemohl pracovat sám. Bylo tu alespoň deset těl vcelku, a také tu byly rozházené různé části: končetiny, hlavy i orgány. Ani nově přeměněný upír v záchvatu největšího hladu by tolik krve nespořádal.

Nakonec jsem došla k dalším lítačkám. Pach smrti zesílil. Mladý upír byl blíž. Mnohem blíž. Přímo za dveřmi. Možná mě chce překvapit? Jestli ano, měl si dát nejdřív sprchu. Jeho tělesný pach by varoval každého, kdo má v pořádku čich.

Trochu jsem poodstoupila a rozkopla dveře. Když se křídla zhoupla zpátky, proskočila jsem jimi a jediným hladkým pohybem zaměřila laserovou zbraní cíl.

Byl mladší, než jsem předpokládala – nebylo mu ani dvacet, spíš teenager. Zblízka jsem viděla, jak mu pod bledou kůží prosvítají žíly. Měly zdravě modrou barvu dobře živeného krvesaje.

Najednou se zachechtal a mně naskočila husí kůže. Nebylo to tím hlubokým, mrazivým zvukem, ale jeho smích mi někoho připomínal.

Gautiera.

Znamenalo to, že náš zdivočelý strážce stvořil tohohle cucáka? Tím by se vysvětlovalo, že i s devíti vraždami proklouzl Direktoriu mezi prsty.

V tu chvíli mi to došlo.

Byl tady. Gautier byl tady.

Kurva.

Zachvátila mě panika, ale nemilosrdně jsem ji zadusila. Panikařením bych jen šla Gautierovi na ruku. Zbožňoval strach. Pásl se na něm.

Ale nemohla jsem se potýkat s Gautierem a zároveň hlídat to mládě. V minulosti už jsem se utkala s více upíry najednou a vyhrála jsem, ale Gautier byl ta nejefektivnější vraždící mašina, jakou kdy Direktorium vycvičilo. Když jsme se jednou spolu bili, málem ze mě vymlátil duši.

Nebyla jsem si ani jistá, jestli bychom ho Rhoan a já mohli jako tým porazit.

„Rhoane, máme problém.“

„Neříkej mi, že utekl. Nechci trávit další noc venku v tomhle počasí.“

„Upíra mám. Ale je tu větší problém.“ Větší a velmi blízko. Zamrazilo mě, ale odolala jsem nutkání ohlédnout se přes rameno. Moje smysly však napovídaly, že Gautier, převlečený za tmu, je na opačném konci místnosti a pohybuje se vpřed.

„Větší? V jakém smyslu?“

Odevzdala jsem se tomu pokušení a ohlédla se. „Já vím, že jsi tam, Gautiere.“

Jen co jsem ta slova vypustila z úst, mladý upír zaútočil. Vyřítil se proti mně jako vichřice – tornádo dlouhých paží, nohou a zoufalství. Málem mě porazil, vrávorala jsem pozpátku, ale podařilo se mi vrazit mezi nás dva paži. Jeho zuby se zaryly do mé dlaně místo do krku a zajely hluboko. Celým tělem mi projela bolest. Sykla jsem, ale ještě víc než bolest jsem vnímala jeho lačné sání. Poslední večeři nebudu dělat žádnému upírovi. Švihla jsem pěstí a vší silou ho praštila do hlavy tělem laserové zbraně. Rána ho odtrhla od mé dlaně a já hlesla námahou a odhodila ho pryč. Přistál na zádech a ještě několik stop jel po podlaze, takže byl teď blízko pořád ještě maskovaného Gautiera.

„Zabij ho,“ řekl Rhoan. „Jeho tvůrcem je asi Gautier, a i kdyby ne, tak se o to budeme zajímat později.“

Vydechla jsem a doufala, že má pravdu – jinak bude Jack běsnit. Zvedla jsem laserovku a vypálila. Jasný paprsek projel upírovým vyzáblým krkem zleva doprava. Prořízl kůži i kost, jako by byly z papíru a ve vzduchu byl cítit pach spáleného masa.

Žaludek se mi zhoupl, ale ignorovala jsem to a soustředila se na Gautierovu neviditelnou přítomnost. Přítomnost, která se zdála ještě temnější a hrozivější než obvykle, což bych až dosud považovala za nemožné. „Opravdu se můžeš přestat schovávat, Gautiere. Vím, kde jsi. Tvůj shnilý pach tě vždycky prozradí.“

Nocí zazněl jeho smích, tichý zvuk, z něhož mi trnuly zuby. Vyšel ze stínů, kterými se doposud halil, a kráčel ke mně. Gautier byl ještě delší a zákeřnější kus upíra, než ten, který ležel na zemi, a kůži měl zrovna tak bledou. Stejně jako kůže mladého, i ta Gautierova nevypadala neduživě – jako u upíra, který se živí často a vydatně.

Vzpomněla jsem si na pach na chodbě, rozkládající se mrtvoly a hromadu částí těl ve všech těch místnostech. Zamrazilo mě. Gautier se zjevně Direktoriu vymkl z ruky více než jedním způsobem.

„Jsem nahoře na podestě, nalevo od tebe,“ řekl Rhoan. „Jakmile se dostane do mého dosahu, oba vypálíme.“

Znělo mi to jako naprosto přijatelná varianta. Jack by možná toho zvráceného bastarda rád vyslechl a odhalil, jakým dalším krvavým hrátkám se od svého odchodu z Direktoria věnoval, ale za sebe říkám, že v Gautierově případě hrozně ráda neuposlechnu rozkaz.

Ačkoli jsem silně pochybovala, že to s tím parchantem půjde tak hladce.

Jako by chtěl potvrdit mou domněnku, zastavil se kousek od těla mladého upíra – mučivě blízko ke kýženému dosahu laserové zbraně – a znovu se uchechtl. Z toho zvuku mě zamrazilo, až jsem se zachvěla. Gautier v dobré náladě nevěstil nic dobrého.

„Měla by ses stydět, že jsi zabila mého malého kamaráda,“ řekl úlisným, humorným tónem. „Nevíš, že Direktorium rádo vyslýchá upíří mlaďochy, aby z nich vymámilo jméno toho, kdo je stvořil?“

„My oba víme, kdo ho stvořil, Gautiere,“ odvětila jsem a cukalo mi v prstech, jak moc jsem chtěla stisknout spoušť, i když jsem věděla, že by to bylo zbytečné. „Jen mi nejde do hlavy, proč ses zahazoval s takovým ubožáčkem.“

„V dnešní době je těžké najít dobrého pomocníka.“

Zvláště když je ten, kdo hledá, krvežíznivý psychopat. „Konečně ses rozhodl vzdát? Nebo jak si mám vyložit to, že ses tady dneska zjevil?“

Povytáhl obočí s posměšným úšklebkem. „Opravdu si myslíš, že bych ti to tak usnadnil?“

Ani ne. Ale naděje umírá poslední. Osud by mi konečně jednou mohl přestat házet klacky pod nohy. „Jakou hru tady hraješ, Gautiere?“

„Nebezpečnou. Pro tebe a toho vynalézavého druha, který mučí ty ostatní.“

Po kůži mi přeběhlo něco hodně podobného strachu. Jak ví o těch jiných vraždách? Má v tom prsty? Nepřekvapilo by mě to – nakonec vrána k vráně sedá, takže by dávalo smysl, kdyby to Gautiera táhlo k jiným zvráceným psychopatům. Nebyl to žádný myslitel, i když byl zabiják až do morku kostí. „Takže ty znáš toho, kdo za tím je?“

„Samozřejmě. A jeho metody mají můj obdiv.“

To věřím.

„Nadejdu mu ze strany,“ řekl Rhoan. „Jen ať dál mluví.“

„Zapomněl jsi, Gautiere, že Direktorium se specializuje na chytání nelidských zločinců? Že my strážci jsme soudce, porota i popravčí? Najdeme muže, který je za tím, a zabijeme ho.“ Zákeřně jsem se usmála, ale byla to velká přetvářka. Měla jsem z Gautiera pořádně nahnáno a klidně jsem to sama sobě přiznala. Ale ani náhodou – nikdy – to nepřiznám před ním. „A víš co, smraďochu? Tvůj rozsudek už padl a byl jsi označen za extrémně nežádoucí osobu. Je jedno, jestli s tím máš něco společného, nebo ne. Jsi mrtvý muž.“

Jeho úsměv trochu zvadl a kolem mě zakroužil pocit nebezpečí. „Je dobré vědět, že ti nedávné události nesebraly kuráž. Je to něco, co jsem vždycky chtěl udělat já sám.“

„Jo, jo, ty jsi ten velký zlý upír, kterého se všichni máme bát. Stará ohraná písnička. Tak už vybal, proč tu kurva jsi.“

„Jsi nedočkavá. To je dobře.“ Zarazil se a jeho pohled vzlétl o patro výš. V tom okamžiku mi bylo jasné, že ví o Rhoanovi, a zamrazilo mě.

Všechno se obrovskou rychlostí řítilo do háje.

„Ale nejprve,“ pokračoval hlasem úlisně hladkým, „pověz svému spolubydlícímu, že jestli udělá ještě jeden krok, tak to dítě zemře.“

Ach, bože, bože… dítě? O čem to mluví? Olízla jsem si rty a snažila se zkrotit strach bublající v mém nitru. Tohle ten úchylný bastard chtěl – strach – a hrom do mě, jestli mu ho dám tak snadno.

„Co to meleš za hovadiny, Gautiere?“ řekl Rhoan hrubým hlasem, shodil ze sebe oblak tmy a přistoupil blíž k zábradlí. S radostí jsem shledala, že se drží blízko jednoho opěrného trámu. Kdyby Gautier náhle vytáhl zbraň, má se za co schovat.

Ten parchant totiž držel ruce za zády, a Gautier nikdy nic nedělá bezdůvodně.

„Mluvím o tom dítěti, které visí nad námi.“

„To je snad ten nejotřepanější trik, který znám, Gautiere.“ Takový, jaký jsem kdysi použila – úspěšně – na svého bratra. „Překvapuje mě, že jsi klesl k něčemu tak málo… kreativnímu?“

Věnoval mi další ze svých prázdných úsměvů. „Ach, do používání otřepaných triků mám skutečně daleko. Ale rád jim dávám nový kabát. Například jako té staré dobré otázce: peníze, nebo krabici^1?“

Co to sakra mele? „Utrhl ses z řetězu a sežralo ti to všechny mozkové buňky? Protože teď plácáš absolutní nesmysly.“

„Je to prosté, opravdu. Jde jen o to správně si vybrat. Co si přeješ víc: chytit mě, nebo zachránit život toho dítěte nad námi?“

„Jakého dítěte?“ zeptala jsem se znovu.

Všechno se ve mně napnulo, protože vytáhl jednu ruku zpoza zad, ale nakonec se jen naklonil do strany a stiskl vypínač. Světla zablikala a vrhla do setmělého prostoru několik nepravidelných kaluží jasu. Ne že by někdo z nás potřeboval posvítit. Bylo to čistě pro efekt.

„Do prdele,“ ulevil si Rhoan tiše.

Nevzhlédla jsem, i když se mi hrozně chtělo. Byla jsem ke Gautierovi blíž. Jestli se pohne, mám větší šanci ho trefit.

„Řekni mi to,“ pravila jsem stroze.

„Nad námi je malá holka a kolem krku má uvázaný lano. Stojí na špičkách na tenkým prkně.“

„Mrtvá, nebo živá?“ Jestli byla mrtvá, skočím na Gautiera a zabiju ho a je mi jedno, co má za zády.

„Živá.“ Rhoan se zarazil. „V žilách jí proudí krev a slyším tlukot srdce. Jen tak tak.“

Rhoan byl víc upírem než já. Když nastal úplněk, musel pít krev, tím pádem byl více naladěný na životní funkce. Jenže i když řekl, že je holčička naživu, nijak to nezmírnilo napětí v mých končetinách. Ba naopak.

To, že je teď naživu, ještě neznamená, že ji tak Gautier hodlá ponechat. Nebo že nám dovolí jí pomoci.

„Je jen na tobě, jak dlouho jí ještě bude bít srdce.“ Gautier pohnul druhou rukou a konečně odhalil, co skrýval. Tu největší laserovou pušku, jakou jsem kdy viděla. „Jeden pohyb, Riley, a tvůj kámoš ze smečky zemře. Tahle zbraň má široký paprsek a s lidským masem se pomazlí stejně jako s betonem – absolutně bez slitování.“

„Gautiere, jestli ti zatraceně o něco jde, tak to prosím vybal,“ vyštěkl Rhoan.

Gautier se lenivě usmál. Očividně tohle všechno naplánoval do posledního puntíku a nikam nepospíchal.

„Víš něco o věšení?“

„Ne. Ale jestli se chceš přihlásit jako dobrovolník, ráda to na tobě vyzkouším.“

Kdybych nic neřekla, vyjde to nastejno. Velký Gautier byl v ráži a nic ho nemohlo zastavit. A jakkoli jsem chtěla tomu dítěti pomoct, neměla jsem důvod zpochybňovat to, co řekl o své laserové zbrani.

Ať tak či onak jsem nechtěla riskovat život svého bratra kvůli mizivé šanci, že Gautiera zastavím.

„Když někdo visí s nedostatečnou nebo žádnou podporou, což je případ toho děťátka nad námi, obvykle zemře, protože se uškrtí. Asfyxie, abych použil správný termín. Ta malá se s tím prala obvyklou jednu až tři minuty po zavěšení, pak se stalo to, co vidíte teď. Ačkoli byly zaznamenány případy, kdy lidé byli úspěšně oživeni ještě po třiceti minutách.“ Odmlčel se a podíval se na hodiny na volné ruce. „Tudíž máte přesně devatenáct minut.“

„Ty jsi parchant, Gautiere.“

Řekla jsem to jedovatě a on se zasmál. „A já myslel, že to bylo jasné už od začátku.“

„A účel celého tohohle představení?“ řekl Rhoan bezbarvým hlasem – znamení, že se ovládá z posledních sil.

„Jak jsem řekl. Všechno je to o správné volbě.“ Zmlknul, usmál se jako kočka, která ví, že myš je už její. „První možnost: přistoupíte na mou hru a zachráníte to dítě. Druhá možnost: pojďte si pro mě a to dítě zemře.“

„Zapomněl jsi na třetí možnost: tebe zabijeme a zachráníme to dítě.“

„Žádná třetí možnost není. Jestli se pohneš, Rhoan zemře. Jestli se Rhoan pohne, taky zemře. V obou případech vyhraju já.“

Protože věděl, že jsme z jedné smečky, možná se domníval, že Rhoan je vlk, který se stal upírem, ale na tom nezáleželo. Věděl, že vlk se z opravdové smrti blízkého člena smečky vzpamatovává několik týdnů, ne-li měsíců. Jenže v našem případě nebyl Rhoan jen soukmenovec ze smečky, byl taky moje dvojče. Byli jsme dvě poloviny jednoho celku – a pravda byla, že jsem ani nevěděla, jestli bychom bez toho druhého vůbec měli chuť žít dál. Příliš jsme jeden pro druhého v životě znamenali.

Zkřížila jsem paže. To znamenalo, že moje laserová zbraň už nemířila na tu zrůdu přede mnou a já byla tak o něco zranitelnější. Ale nebála jsem se, že by mě odstřelil. Ani zdaleka ne. Vytáhl nás sem z nějakého důvodu, a tak nás nemohl jen tak zabít. „Co je to za hru, kterou chceš hrát, Gautiere?“

„Doufal jsem, že nějakou vybereš ty. Sice hrozně rád poslouchám, jak život pomaličku uniká, ale hra by nám oběma nabídla mnohem víc.“

„Tak už to, proboha živého, vyklop,“ pobídl ho Rhoan.

Gautierův úsměv zmizel. Pocit nebezpečí, který kolem mě před chvílí zakroužil, najednou prudce vzrostl, a na kůži mi vyrazily krůpěje potu.

„Jack se v minulosti hodně zmiňoval o tom, jak moc je Rhoan dobrý, a jak moc očekává od tebe, Riley, než tě konečně zlomil a ty ses přidala ke strážcům. A tak myslím, že bude jedině fér, když si dáme malý test, kdo je skutečně nejlepší strážce. A tím testem je samozřejmě zastavit toho šílence, který je za současnými vraždami.“

„Teď bych ti měla připomenout, že zaprvé už nejsi strážce, a zadruhé jsi předtím říkal, že víš, kdo ty vraždy páchá. To máš před námi dobrý náskok, ne?“

Usmál se a vycenil zuby. „Nikdy jsem neřekl, že ta hra bude pro vás snadná.“

A podle toho, jak se mu leskly oči, byl pevně rozhodnutý nám to ještě ztížit. Ne že by mě to tak překvapovalo. „Takže budeme hrát tu tvou hru a oba honit Řezníka. Jaká je cena pro vítěze? Kromě zahubení zmíněného zabijáka?“

„Oba získáte ten hřejivý pocit, že jste mě porazili.“

„Máme to ale štěstí.“

Kývl. „A samozřejmě opustím zemi.“

A mně narostou křídla a začnu lítat. „A když vyhraješ ty?“

„Pak se pustíme do další hry. Já budu honit vás a všechny, kteří pro vás něco znamenají, zatímco se budete snažit přežít.“

Což je přesně to, co mi slíbil před čtyřmi měsíci. „Za Rhoana mluvit nemůžu, ale když teď hned odejdeš, kývnu na tvou výzvu.“

Stálo to za to, už jen kvůli šanci na záchranu toho dítěte.

„Zmiz odsud a kývnu i já,“ řekl Rhoan, jehož hlas teď připomínal jedovaté zasyčení.

Gautier se usmál. „Tušil jsem, že se dohodneme. Na viděnou na bojišti.“ Zamával nám laserovou zbraní.

A odstřelil prkénko, na kterém dítě stálo.

2. KAPITOLA

„Ne!“ vykřikla jsem ve snaze popřít to, co vidím, a uskočila před padajícím rozpůleným prknem.

I když se Gautier dávno zahalil tmou, jeho smích byl stále slyšet.

Poprvé jsem vzhlédla a uviděla, jak se její droboučké tělo kymácí skoro přímo nade mnou. Viděla jsem její bosá, špinavá chodidla, malé prsty u nohou. Vypadaly tak křehce. Nebyla ani v pubertě, jak jsem bůhví proč předpokládala, ještě nedávno to byl malý capart.

Ten parchant. Hnusný, zasraný hajzl…

„Rhoane – mohl bys odtamtud odstřelit lano?“

„Ano. Ty se připrav a chytej.“

Strčila jsem laserovku do kapsy a postavila se pod tu dívenku. „Připravena.“

Tmu prořízl modravý paprsek, přeťal lano a proletěl oknem nahoře na stěně za mými zády. Sklo se vysypalo jako déšť smrtících střepů. Hekla jsem, chytila tu dívku a její malá bezvládná ruka mě při tom trefila do nosu. Sklonila jsem se nad ní a snažila se ji ochránit před skleněnou sprchou.

Cítila jsem ostré střepy dopadající na moje záda, ale před nejhorším mě ochránila kožená bunda. Čekala jsem, až spadne poslední kousek skla, pak jsem opatrně položila dívku na zem.

Byla ještě naživu – cítila jsem pod prsty slabý pulz. Ale bože, byla tak malá, tak zranitelná a tak… studená.

Ozvalo se tiché žuchnutí, potom kroky. Vzhlédla jsem, ale málem jsem Rhoana neviděla přes slzy v očích.

„Postarám se o ni,“ řekla jsem. „Ty běž za Gautierem.“

„Buď ve střehu.“ Rhoanův hlas měl v sobě stejnou zuřivou zlost, jakou jsem v sobě musela krotit já. „Možná vytvořil i další upíry. Třeba se tu někde skrývají.“

Jestli ano, necítila jsem je. Ale kývla jsem a jakmile Rhoan odběhl, podívala jsem se znovu na tu malou holku a všimla si, jak má promodralé rty. Příčinou mohlo být dušení, nebo ztráta krve, ale s největší pravděpodobností to byla kombinace obojího. Zvláště vzhledem ke stopám po upířích zubech na krku. Jestli měla nějakou naději na přežití, musela jsem rychle sehnat pomoc. Svlékla jsem bundu a svetr a zabalila do nich dívčino tělo a nohy. Nebylo to moc, ale aspoň byly teplejší než tenká noční košile, kterou měla na sobě. Pak jsem vytáhla mobil a přivolala jednotku mobilní ambulance. Tenhle druh záchranky poskytl první pomoc i při náročnějších případech. Pro tu dívenku to byla největší šance. Možná jediná.

Řekli, že tu budou do pěti minut.

Doufala jsem, že ta dívka ještě pět minut vůbec má.

Jemně jsem jí odhrnula zcuchané hnědé vlasy z obličeje, a přitom ucítila, jak moc má proti mým teplejším konečkům prstů chladné tváře. Bože, jak to, že Direktorium nedostalo žádné hlášení o pohřešovaném dítěti? Bylo zvykem, že nám policie předávala zprávy o únosech a zmizeních, protože zdivočelí upíři často nacházeli oběti v řadách mladých a slabých. Převážná část takových případů se upírů samozřejmě netýkala, ale Direktorium je pro jistotu vždycky ještě prověřilo, kvůli tomu jednomu, dvěma procentům, které se jich týkaly.

Možná že tento únos je velmi čerstvou záležitostí. Možná že chudáci její rodiče ještě ani nevědí, že se jejich holčička pohřešuje.

Bože, musí to být peklo, když vám ráno u dveří zazvoní policista a sdělí vám, že vaše dítě bylo uneseno a zavražděno.

Znovu jsem se kousla do rtu a bojovala s dalším návalem zlosti a slz. Hluboko uvnitř jsem věděla, že za to nemůže jen tahle příšerná situace, ale taky fakt, že sama děti mít nemůžu. Nikdy neucítím, jak v mém lůně roste život. V téhle konkrétní věci převážily mé upíří geny nad vlkodlačími a udělaly ze mě mulu – moje děloha nedokázala udržet žádný život. Samozřejmě, že tu byla ještě šance použít náhradní matku, protože některá vajíčka, která mi zamrazili, byla testována a údajně byla životaschopná. Doufala jsem však, že téhle varianty budu ušetřena.

Samozřejmě, že zbytek mého těla byl stále velkou neznámou a nikdo mi nebyl schopen říci, jak upíří geny ještě ovlivní mou budoucnost. Možná se časem budu stávat víc a víc upírkou, jako Rhoan, a nebo taky ne. Byl tu ještě další zdroj nejistoty – lék ARC1-23, který umí měnit buňky a který pořád ještě koloval v mé krvi.

„Gautier je dávno pryč.“ Rhoanův hlas se najednou ozval ze tmy, až jsem nadskočila. Tak moc jsem se snažila pomoct té holčičce, že jsem přestala dávat pozor, a kdyby se Gautier vrátil, mohly jsme obě zemřít.

Rhoan se zastavil kousek ode mě, svlékl bundu a podal mi ji. Omotala jsem ji také kolem jejího těla, jenže její kůže nebyla o nic teplejší, i když měla na sobě dvě bundy a ještě svetr. Možná ztratila příliš mnoho krve.

„Proč tohle udělal?“ zeptal se Rhoan tiše. „Nedává to smysl.“

Utřela jsem slzu z tváře a podívala se na něj. „Gautier je psychouš a ti nepotřebujou pádné důvody.“

„Gautier není průměrný psychouš a bez dobrého důvodu nedělá nic.“

„Jemu vždycky stačila radost zabíjet.“

„A přesto tuhle holku nezabil. Nebyla jeho únikovou cestou – Gautier natolik důvěřuje vlastním schopnostem, že si byl jistý, že nám bez problémů uteče.“ Kývl na dívku. „Nechal nás ji zachránit, i když má v povaze spíš něco jiného: dát nám naději, a pak ji zase vzít. Tady se děje něco jiného.“

Zamračila jsem se. „Taky má v povaze dokazovat, že je lepší než všichni ostatní. Proč by to tak nemohlo být? Proč by v tom muselo být něco jiného?“

„Protože Gautier je zabiják. Tohle mu není podobné. Dovede nás sem, nabídne nám tu svou ‚hru‘, a pak nás nechá tu holku zachránit.“

Jenže mi ji ještě nezachránili. Podívala jsem se na hodinky. Do příjezdu záchranky zbývaly dvě minuty. Bože, doufala jsem, že si pospíší. Vzduch byl čím dál chladnější a jako by tam venku, ve tmě, číhala smrt. Smrt, která je skutečná a trvalá, ne ta, která chodí po světě v upíří podobě.

„Co tedy podle tebe chystá, když nevěříš, že ta hra je skutečná?“

„Ó, já nemyslím, že není skutečná, pokud jde o tohle. Ale myslím, že je to zastírací manévr.“

„Říkal, že zná pravého zabijáka.“

„Což může být lež a taky nemusí.“

„Nezdálo se mi, že by lhal.“

„Možná. Ale opravdu si dokážeš představit, že by Gautier dovolil nějakému jinému psychopatovi, aby mu svévolně řádil v tom, co považuje za svůj rajón?“

„No, asi ne. Není to ten ohleduplný typ, který se rád podělí.“

„Přesně. O co mu tedy, sakra, jde?“

„Na to se fakt nedá odpovědět, dokud toho bastarda nechytíme.“ A to mi dělalo vrásky.

Rhoan se otočil a pohlédl ke dveřím, jimiž jsem vešla. Nepochybně cítil pach odpadků a smrti, ačkoli nebyl zdaleka tak silný jako na chodbě. „Jack je tu.“

A díky bohu nebyl sám. Ustoupila jsem a uvolnila místo záchranářům, kteří okamžitě začali ošetřovat dívku. Ještě pár vteřin jsem se dívala, abych se ujistila, že je skutečně naživu, pak jsem se otočila a šla ke schodům. Jack už dřepěl vedle mladého upíra, kterého jsem zabila.

Zastavila jsem se vedle něj a snažila se ignorovat pach smrti. Vůbec jsem nelitovala, že jsem to upíří pískle zabila – už jen kvůli tomu, jak dlouho trvalo, než jsem ho vystopovala. A taky jsem musela čelit následkům krvežíznivého řádění jeho a jeho mistra.

Jack vzhlédl. „Přečetla jsi mu mysl, než jsi ho zabila?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ani jsem nemusela. Stvořil ho Gautier.“

„Jak to víš, když ses mu nepodívala do hlavy?“

„Gautier mi to sám potvrdil.“

„On tady byl? A vy jste ho nechali utéct?“

Jack začínal mít zlost, a tak jsem rychle zvedla ruku. „My jsme ho ‚nenechali‘ nic. Měli jsme dvě možnosti: buď život vzít, nebo ho zachránit. Zvolili jsme to druhé.“

„Což byla špatná volba.“ Sklouzl pohledem kolem mě. „Ta tvoje útlocitnost tě jednou zabije, Riley.“

„Zachránit dítě není nikdy špatná volba, Jacku.“ A kdybych to neudělala, nemohla bych dál se sebou žít.

„Takže jsi zachránila jedno dítě, ale spousta dalších kvůli tomu možná zemře.“

Očividně se ve mně snažil vyvolat výčitky svědomí a trochu se mu to i dařilo. Pravdou bylo, že jiní zemřou kvůli našemu dnešnímu rozhodnutí. Jenže co jiného jsem mohla dělat? Nic – pokud jsem si chtěla zachovat zdravý rozum a nezkazit si duši. Zachránit takhle mladý život není nikdy chyba, ať už je cena jakákoli.

Přesto jsem nepochybovala, že Jack by s tak sentimentálním přístupem nesouhlasil. Ač jinak docela slušný chlap, byl to pořád upír, a ti mají na hodnotu života poněkud specifický náhled.

„Povedlo se nám s tím parchantem pěkně popovídat.“ Třela jsem si při tom paže. Ve skladišti začínala být taková zima, že jsem měla pocit, jako bych tu stála nahá. „Říkal, že ví, kdo je Řezník.“

Jack povytáhl obočí. „A nabídl ti tu informaci?“

„Ne,“ řekl Rhoan, který mezitím přišel k nám a postavil se vedle mě. „Nabídl nám soutěž.“

„Jakou soutěž?“

„Hrajeme hru – vyhraje ten, kdo vystopuje a zabije sériového vraha.“

Jack povytáhl obočí. „Gautier si neuvědomuje, že už není strážce?“

„Ale ano,“ zamumlala jsem suše. „A myslím, že si v tom i libuje. Stačí se podívat do těch místností vzadu.“

„Proč by vám něco takového navrhoval? Navíc když by to bylo spíš ku prospěchu Direktoria než k jeho vlastnímu?“

„Možná mu jde jen o pocit satisfakce. Chce se utvrdit v tom, že je lepší než my.“ Pokrčila jsem rameny. „Říkal, že jsi pořád pěl ódy na Rhoana, jak je dobrý, a jak dobrá bych mohla být já. Chce dokázat nám i sobě, že to tak není.“

„Jo, správně.“ Jack tiše odfrkl a podíval se na Rhoana. „A ty mu na to skočíš?“

„Ani v nejmenším. Možná že identitu toho vraha zná, ale obávám se, že za tou jeho soutěží je temnější důvod. Gautier je prostě zabiják a už dávno je přesvědčený o tom, že nad něj není. Nepotřebuje žádné hry a soutěže, aby si to dokázal. Nikdy to nepotřeboval.“

„Přesně. Tudíž ho musíme zabít dřív, než svůj neznámý plán stihne uskutečnit.“

Copak se o to už několik měsíců nesnažíme? Gautier byl nejlepší strážce, jakého kdy Direktorium zplodilo, takže bylo víc než iracionální očekávat, že druhořadí členové nebo nováčci by ho mohli vystopovat a zabít levou zadní.

„Gautier není hňup,“ poznamenala jsem. „Ví, že ho čeká poprava. Nedopřeje nám snadný terč.“

„Ne. Ale jestli kterýkoli z vás dostane šanci, tak chci, abyste ji využili.“ Podíval se na nás oba neradostnýma zelenýma očima. „Bez ohledu na to, kdo se vám připlete do cesty.“

Rhoan kývl, ale já nereagovala. Na škále věcí, s nimiž jsem se jako strážkyně uměla v životě poprat, bylo zabití mladého zdivočelého upíra něco, z čeho se mi zvedal žaludek, ale dalo se to přežít. Ale ukončit život někoho, kdo se dostane mezi mě a Gautiera, bylo něco docela jiného. Už jsem zabila, o tom nebylo sporu, ale pokaždé se tak stalo buď v sebeobraně nebo při obraně smečky – což byl v mém případě Rhoan.

Dalo by se, myslím, namítnout, že jsem vystřelila Davernovi mozek a že to byl chladnokrevný čin, ale on nejenže mučil mého bratra, stál také za celým tím programem klonování a křížení, kvůli kterému zemřelo tolik lidí. Nemluvě o tom, že mi byl kvůli tomu do těla vpraven lék ARC1-23.

Hraj si s ohněm a spálíš se, říkávala moje matka. Nuže, Davern si se mnou a s Rhoanem pohrával až příliš často, a nakonec dostal, co mu patřilo.

„Riley? Slyšelas mě?“

Pohlédla jsem na něj. „Slyšela.“

„A?“

„Nebudu pro tebe chladnokrevně zabíjet, Jacku.“

„Ani když se jedná o Gautiera?“

„Gautiera zabiju hned, jak budu mít možnost. Životy jiných ale kvůli němu riskovat nebudu.“

„Ty pořád bojuješ s nevyhnutelným? Až do konce?“

„A jsem moc ráda, že ti to připadá tak zábavné.“

Tiše se uchechtl. „Co kdybyste vy dva šli domů a zahřáli se? Ohlaste se v devět a uvidíme, co dál.“

Rhoan se otočil a zamířil ke dveřím, ale já se šla nejdřív podívat, jak se vede té dívence. Její tváře stále postrádaly barvu a doktoři měli plné ruce práce. Po zádech mi přeběhl mráz. Smrt číhala až příliš blízko a já v hloubi duše cítila, že stačí, abych svou psychickou schopností hmátla, a ucítím její osud. Smrt, která čeká ve tmě.

Zatřásla jsem se a otočila se. Ještě byla naděje. Musela jsem věřit aspoň tomu, když už ničemu jinému.

Jeden z lékařů ke mně vzhlédl a hodil mi bundy a svetr. „Chyťte toho bastarda, který tohle provedl.“

„Chytím.“ Odešla jsem. Nic víc se nedalo ani říct, ani udělat. Jedině dopadnout Gautiera a vyrazit mu mozek z hlavy.

Dohnala jsem Rhoana, hodila mu bundu a oblékla svou. Jakmile jsme vyšli z budovy, opřel se do nás silný ledový vítr, který mi vzal dech. Rhoan mě objal kolem ramen, přitáhl mě k sobě a cestou nočním lijákem mi propůjčil trochu svého tělesného tepla.

Bohužel jsme tu ani jeden neměli auto, protože mladí upíři obvykle chodí pěšky. Netušila jsem proč, ale měla jsem tušení, že to nějak souvisí s přívalem nových vjemů, kterými je každý nově přeměněný zahlcen. Musí být těžké soustředit se na něco tak všedního, jako je řízení, když se celý svět stal hřištěm plným hladu po krvi, chtíče a snadných terčů.

Což samozřejmě znamená, že když upíři chodí pěšky, musíme i my. Ne že bych měla auto – staré jsem před čtyřmi měsíci naprala do stromu a nové jsem si zatím nepořídila –, ale Rhoan ano a bylo by milé nasednout do starého fordu a v teple a bezpečí se nechat dovézt domů.

Naštěstí pro mé prokřehlé tělo jsme konečně našli taxi.

„Ty běž domů,“ řekl Rhoan, když taxík zastavil před naším bytovým domem. „Já se půjdu na pár hodin odreagovat do Blue Moon.“

Blue Moon byl jeden z pěti vlkodlačích nočních klubů v Melbourne, kam jsme oba rádi chodili. Chvíli jsem ho zkoumala a potom jsem řekla: „Měl bys zavolat Lianderovi.“

„Zatraceně, Riley, nepoučuj mě. Teď ne. Potřebuju upustit páru. To přesně udělám.“

Oba jsme dobře věděli, že Liander by mému bratrovi s tím upouštěním páry velmi rád pomohl. Nechápala jsem, proč se tolik brání závazkům vůči Lianderovi, ale evidentní vztek v jeho šedivých očích byl jasným signálem, že teď to řešit nemám.

Měl by si však uvědomit, že tímhle chováním riskuje ztrátu muže, který je zřejmě jeho osudovým druhem. Určitě byl – nikdo jiný než osudový druh by si nenechal od Rhoana takhle srát na hlavu.

Řekla jsem jen: „Buď opatrný,“ naklonila se k němu, políbila ho na rozloučenou a vystoupila z taxíku.

Zamával mi a taxík odfrčel. Usmála jsem se a vyrazila po schodech vedoucích k našemu domu.

Jackovi se nelíbilo, že tady pořád ještě bydlíme. Po Gautierově první hrozbě trval na tom, abychom se přestěhovali do bezpečnější budovy. Jenže to Gautiera nezastavilo. Nevím, jak se do toho bytu dostal i přesto, že upíři nesmějí bez pozvání překročit cizí práh, ale zanechal nám zkrvavenou růži a jednoduchý vzkaz:

Nejlepší zabíjení je takové, za které dostaneš díky předem. Lov teprve začne.

Po tomhle jsme se vrátili domů. Což neznamená, že jsme si přestali dávat pozor, ale Gautier dokázal svá slova činy. Dostane nás kdykoli, kdekoli, a tak nemělo smysl se skrývat.

Otevřela jsem staré dřevěné dveře se skleněnou výplní a začala stoupat po schodech. Tahle cihlová budova sloužila původně jako skladiště, ale minimálně posledních padesát let se využívala jako bytový dům. I když jak budova, tak byty byly řádně sešlé, stejně jako celá zdejší oblast, zvaná Sunshine, bylo to blízko do centra, doprava byla snadno dostupná a byty byly větší než ty, které se stavějí dnes. A v neposlední řadě to bylo levné bydlení.

Samozřejmě že ta stará babizna, které dům patřil, nenáviděla jakékoli nelidské rasy, ale nemohla nás diskriminovat, protože to zákon zakazoval. Což samo o sobě automaticky neznamenalo, že nás musí jako nájemníky přijmout – lidé si vždycky najdou cestičky, aby mohli obejít zákon –, ale kdo měl v baráku vlkodlaky, tomu odpadal problém s krysami. A vzhledem k tomu, že se to v téhle čtvrti krysami jen hemžilo, byla to dobrá věc.

Nikdo vlastně netušil, proč nás ty malé potvory s očima jako korálky tak nesnášejí. Určitě to nebylo tím, že bychom je jedli. Chutnají totiž stejně odporně, jako vypadají.

Rhoan a já jsme bydleli v šestém – tedy posledním – patře, a nebyl tu výtah, jen tyhle schody. Vyběhla jsem po nich – což byla moje pravidelná forma cvičení kromě tréninku, k němuž mě nutili na Direktoriu –, otevřela dveře vedoucí ze schodiště do chodby a kráčela k našemu bytu. Musela jsem přiznat, že jsem v tu chvíli na vlastní bezpečnost moc nemyslela. Chtěla jsem už jen být uvnitř, dát si horkou sprchu a pak několik galonů oříškového kafe. A to potom zajíst svou oblíbenou čokoládou s lesními plody.

Jedna z mnoha výhod vlkodlaků byl extrémně rychlý metabolismus, díky kterému jsme mohli prakticky sníst, co jsme chtěli, a nepřibrali jsme.

Otevřela jsem dveře, shodila ze sebe bundu, odložila klíče na telefonní stolek a začala se svlékat, že půjdu do koupelny.

Do ticha se ozvalo tiché zachechtání.

Srdce se mi skoro zastavilo a jednu hrozivou vteřinu jsem už myslela, že jsem udělala osudovou chybu, která mě bude stát život. Pak jsem poznala, komu ten hlas patří, a moje srdce kupodivu poskočilo. Na rtech mi bezděčně vykvetl úsměv. Otočila jsem se.

Quinn O’Conor, příšerně starý upír, obchodník a miliardář, jeden z mých dvou permanentních milenců. Stál u okna s pažemi založenými na prsou a ležérně se opíral o jednu ze skleněných tabulí, které lemovaly celou vnější zeď našeho obýváku.

Jako zboží ve výkladní skříni by byl hodně dobrý.

Dnes večer měl na sobě námořnickou košili, která podtrhovala šíři jeho ramen, a tmavé džíny, v nichž vynikaly štíhlé, atletické nohy. Jeho vlasy – kdysi po ramena, ale nyní zkrácené – byly temné jako noc, a tak husté, lákavé, že mě svrbělo v prstech, jak moc jsem do nich toužila zajet.

Na rozdíl od jiných upírů snesl hodně slunečního svitu, takže nebyl ani zdaleka tak bledý, jako upíři bývají, a jeho kůže měla hřejivý, téměř zlatavý nádech. Říct o něm, že je „hezký“, by bylo absolutně slabé slovo. Přísahám, že jeho vizáž by mu záviděli i andělé, a přesto nepůsobil vůbec zženštile.

Co mě však vždycky upoutalo nejvíce, byly jeho obsidiánové oči, a právě teď z nich sálal žár, který okamžitě začal zahřívat mou prochladlou kůži. Naše pohledy se – jako vždy – setkaly, něco mezi námi proběhlo, jakási předtucha, ze které se mi zachvělo srdce a naskočila husí kůže po celém těle. Tahle předtucha mezi námi byla od prvního setkání, a nyní se zdálo, že s každým dalším měsícem sílí.

Naposledy jsem ho viděla před dvěma týdny – když mě po společné večeři nechal na holičkách a pěkně nadrženou. Nechápala jsem, proč se tak zarputile brání mým pokusům dostat ho do postele – nebo kamkoli jinam, když na to přijde. Tušila jsem však, že je to součástí nějakého většího plánu.

Zbývalo jen přijít na to, co je to za plán. Vzhledem k tomu, že měl v uchovávání tajemství praxi dlouhou dvanáct set let, to nebylo nic jednoduchého.

„To je ale milé překvapení,“ řekla jsem a dál si svlékala mokré oblečení, házela ho na zem a vykročila směrem k němu.

Oči mu zářily touhou, která teď kolem mě kroužila jako vzdušný vír a šířila to dráždivé, hříšné aroma, které ještě více rozpumpovávalo krev v mých žilách. Jestli se z toho dalo něco vyvozovat, tak bych ho dnes večer mohla i dostat.

„Slyšel jsem, že máš ráda překvapení,“ řekl a s jeho skvostnými rty si pohrával úsměv. Zlehka se dotkl mých ramenou a políbil mě na čelo.

Já však doufala v jiný druh polibku.

Odtáhla jsem se od jeho letmého dotyku, rozepnula si podprsenku a hodila ji na zem k tričku. Na házení jsem byla nemehlo, ale v tom okamžiku mi to bylo docela fuk.

„A to překvapení má být, že ses objevil v mém bytě, nebo máš na mysli něco zajímavějšího?“

Usmál se, přejel mi horkým prstem po tváři a jemně jím obkroužil mé rty. Pootevřela jsem ústa, vtáhla dovnitř koneček jeho prstu a chvíli ho sála. Oči mu ještě víc zahořely, nasládlé aroma jeho chtíče sílilo, až jsem myslela, že mě jeho tíha rozdrtí. Ale výborně, jen tak dál!

„Myslel jsem, že bys možná chtěla vyrazit někam na večeři,“ řekl a irský přízvuk v jeho hlase byl najednou pronikavější.

„Já si dám jídlo a ty si dáš mě?“ povytáhla jsem obočí a laškovně se usmála. „Do toho se můžeme dát hned, jestli chceš.“

Zároveň jsem sjela rukama dolů po pevných svalech na jeho hrudi až na břicho a přála si, aby byl nahý a já cítila jeho kůži. Když jsem dospěla ke knoflíku džínů, trochu jsem si s ním pohrávala, jedním prstem sjela níž a dotkla se vrcholku jeho erekce rýsující se pod džínovinou. Stačilo jen škubnout za zip a byl by volný a můj.

Jenže než jsem to stihla realizovat, chytil mé ruce a zvedl je ke svým rtům. Dotkl se konečků mých prstů jemným polibkem, skoro až neosobním, zato jeho pohled byl všechno, jen ne neosobní. Díval se mi do očí a já věděla, že tenhle upír mě chce stejně, jako já jeho, a ať se propadnu, jestli jsem věděla, proč tolik odolává. Ani jeden z nás přece nebyl ve hře na milování nějakým nováčkem.

A dobře jsme jeden druhého znali. Pár měsíců jsme se chovali jako dva nadržení králíci. No, alespoň do doby před pár týdny, kdy najel na tenhle mód jménem „pojďme frustrovat Riley“.

„Jsi celá mokrá a prochladlá,“ řekl věcně.

„Kůži mám studenou a možná jsem mokrá, ale věř mi, že na důležitých místech jsem žhavá.“ Jemně jsem se k němu přitiskla ňadry. Mé bradavky okamžitě uvítaly to příjemné hedvábí, a tak jsem je třela o jeho košili sem a tam a užívala si hebký chlad toho materiálu. „Chceš si sáhnout, jak jsem mokrá a horká?“

„Já chci,“ řekl, sklonil se ke mně a políbil mě rychle na rty, „aby ses rychle osprchovala, oblékla a abychom si zarezervovali stůl.“

„Jako že před tím nebude žádná zábava?“

„Ne.“

„Sakra.“

Usmál se a moje srdce udělalo opět ten záhadný pohyb v hrudi. Za ta léta jsem poznala hodně hezkých mužů, spousta z nich měla i hezký úsměv, ale Quinn vedl na celé čáře.

„Co když ti slíbím, že to bude stát za to?“ prohodil.

„Mně ta večeře stojí za to jen v případě, že tě dostanu jako dezert.“

„Možná že ano. Možná tě vůbec neberu na večeři, ale někam, kde nás nikdo nebude rušit a kde z tebe vytřesu duši. Ale jestli se rychle nepřipravíš, nikdy to nezjistíš.“

Rozhodla jsem se na chvíli uznat porážku a ustoupila. „Takže tuším správně, že si tu sprchu nechceš dát se mnou?“

„Hrozně rád bych, ale mám obavy, že by se to sprchování extrémně protáhlo.“

„A na tom je něco špatného?“

„Absolutně nic.“ Opět se na mě usmál a já málem umřela. „Tak už se běž připravit, ženská.“

Tak jsem šla. Ačkoli jsem se obvykle ve sprše loudala a užívala si příjemné štípání sprchových trysek na kůži, tentokrát jsem si pospíšila. V rekordním čase jsem byla venku a utřená, vyběhla jsem nahá z koupelny a zamířila do ložnice. Quinn stál zády ke mně a civěl z okna na moře světel velkoměsta. Jenže naše pohledy se střetly v odraze ve skle jako dvě můry, které přilákal mihotavý plamínek.

Zastavila jsem se a několik vteřin na něj jen koukala. Tohle bylo u mě vzácné.

Vlkodlaci málokdy vydrží nějakou dobu v klidu. Rhoanova teorie zní, že prý za to může zvířecí energie, kterou v sobě nedokážeme potlačit. V tomto případě však nutkání k pohybu ustoupilo síle upíra stojícího přede mnou a já se ztrácela v emotivním víru chtíče a touhy a něčeho dalšího – něčeho, co hraničilo s velkým odhodláním, a přesto to bylo o moc silnější.

Jeho oči sklouzly níž po mém těle a byl to tak smyslný a mučivě pomalý průzkum, že mi na kůži vyrazily maličké kapičky potu. A najednou jsem pocítila hroznou touhu rozběhnout se a skočit mu do náručí. Vzít si ho a nebo ho nechat, ať si vezme mě.

V tu chvíli se usmál a já věděla, že přečetl emoci spojenou s tou myšlenkou nebo dokonce tu myšlenku samotnou. Quinn byl silný empatik i telepat, a i když moje psionické štíty byly dost silné na to, aby odstínily většinu upírů, na tomto upírovi bylo něco, co mátlo mé smysly a bořilo mé obranné zdi.

A nebylo to jen spojením, jež jsme si vytvořili, abychom spolu mohli komunikovat v místech s psionickými štíty. Bylo v tom něco víc – od začátku, ještě předtím, než jsme sdíleli krev.

Jenže on byl upír, ne vlk. Bez ohledu na to, jak moje tělo zrazovalo mé sny o šťastné, ideální rodince s dětmi, i na to, jak hluboké spojení jsme navázali, pořád se nedalo utéct před faktem, že jsme každý patřili do úplně jiného světa. Nikdy jsem nemohla být jen s ním, jak si přál, a on mi nikdy nemohl nabídnout to, po čem jsem toužila. Možná jsem nebyla schopná donosit dítě, ale moje vajíčka byla alespoň plodná. Jenže Quinn mi nikdy nemohl dát děti. Byl nemrtvý.

Ani nechtěl přistoupit na možnost, že by mi někdo jiný mohl dát to, co on ne. Bože, tak hrozně se mu příčila představa, že mám i jiné milence, že pořád chodím do klubů a tančím, s kým se mi zachce. Quinn věděl, že toto je vlčí přirozenost a že se toho vzdáme jen kvůli jediné osobě: osudovému druhovi.

Cítila jsem silné spojení s Quinnem, jenže nebyl vlk, a tak se mým osudovým druhem nemohl nikdy stát.

I když to on viděl úplně jinak.

Jeho pohled se vrátil k blikajícímu městu a já se konečně mohla pohnout, ale byla jsem vzrušená, až to bolelo, a bylo to hodně frustrující. Netušila jsem, o co mu jde, jen jsem si byla jistá, že to už dlouho nevydržím. Možná měl za sebou staletí plná tajemství, ale já byla vlčice, a jako taková jsem měla v sobě smyslnost, kterou mi nikdo neodpáře. Pro nás byl sex stejně důležitý jako pro upíry krev, a jestli Quinn čekal, že budu skákat tak, jak on bude pískat, tak se přepočítal.

Pokračovala jsem do ložnice a zamířila k šatníku, který už nebyl tak sporý jako před pár měsíci. Rhoan už zase utrácel, a jako obvykle koupil i něco pro mě. Asi spoléhal na to, že mu tolik nevynadám, když se se mnou podělí o kořist. Musím přiznat, že měl daleko lepší vkus než já, i když měl chorobnou zálibu v křiklavých barvách.

„Mám se obléknout pohodlně, elegantně nebo luxusně?“ křikla jsem na Quinna, když jsem zkoumala své možnosti.

„Pohodlně,“ odvětil a z hlubokého hlasu bylo zřejmé, že se baví.

Zatraceně. V pohodlných hadrech bylo těžké hrát svůdnici. Po několika nerozhodných minutách jsem prostě popadla první džíny, které mi přišly pod ruku, a tlustý vlněný svetr. Když už nemůžu být sexy, ať je mi aspoň teplo. Vzala jsem i ponožky a kalhotky, ale na podprsenku jsem kašlala. Úplněk se blížil a s ním i měsíční horečka, jak vlkodlaci nazývali sedmidenní období před úplňkem. Za pár dní je to tady. V této době se v našich žilách rozproudí vášeň nebývalé síly a jsme tak lační po sexu, že se to nedá ignorovat – ani se neopovažujeme to ignorovat. Mě to nezasáhne tolik, jako plnokrevné vlkodlaky, ale každý měsíc trpím jasnými příznaky. Prsa se zdají být plnější a mnohem citlivější. A připadám si víc nadržená než hárající fena.

Což jsem asi přesně byla.

Oblékla jsem se, vytáhla zpod postele boty (a s nimi několik chuchvalců prachu) a vrátila se do obýváku. Prohlédl si mě odshora dolů a řekl: „Perfektní.“

„Já vím.“ Odolala jsem touze udělat sexy pózu – což by beztak bylo těžké v džínech a plandavém vlněném svetru –, vzala klíče od bytu a peněženku a strčila obojí do kapsy. „Tak, hotovo. Kam jedeme?“

„To je překvapení.“ Popohnal mě ven ze dveří a dolů po schodech. Venku fučel vichr, který mi vytrhl dveře z ruky a bouchl jimi o venkovní zeď.

Noc byla mrazivá, ale aspoň už přestalo pršet. U chodníku byla přistavená bílá limuzína. Řidič stál u zadních dveří a když jsme přišli blíž, otevřel je. Jakmile jsme se usadili, řidič nastoupil zpátky, nastartoval a my jsme odjeli. Očividně byl do Quinnova plánu zasvěcen.

Nepřipoutala jsem se a na měkkém koženém sedadle se posunula ke Quinnovi tak blízko, že jsem mu prakticky seděla na klíně. „Ještě nikdy jsem se nemilovala v limuzíně,“ řekla jsem tiše a provokativně mu přejela rukou po noze.

„Tak to si budeš muset počkat na další výlet,“ poznamenal a zastavil mou ruku dřív, než se stihla dostat k zajímavým partiím.

„Víš, jestli jsi měl v plánu zadělat mi na frustraci, tak se ti to sakramentsky daří.“

Obsidiánové oči vesele blýskly. „To je dobře.“

„Ne, to není dobře. Nezapomeň, že jsem vlčice a blíží se úplněk.“

„Nezapomněl jsem.“

„Ale otázka za milion dolarů je, jestli s tím hodláš něco dělat?“

V jeho tmavých očích se na chvíli mihl ten žár a touha, které jsem cítila. Moje hormony dělaly malé nadšené kotrmelce, ačkoli jsem netušila proč, jelikož on řekl jen: „Buď trpělivá.“

„Trpělivost nikdy nepatřila k mým ctnostem.“

Tiše se uchechtl, vzal mě kolem ramen a přitáhl blíž. Na takovou intimitu bez sexu jsem doopravdy nebyla zvyklá a připadalo mi to zároveň divné i dobré. Opřela jsem si hlavu o jeho rameno a vychutnávala si jeho blízkost, ačkoli jsem si přála mnohem víc.

Asi po deseti minutách cesty jsem si uvědomila, že míříme na letiště Essendon. Zachvěla jsem se vzrušením. Poslední dobou jsem moc nevytáhla paty z Melbourne a i když naše všední oblečení naznačovalo, že nemíříme do žádné exotické destinace, přesto skýtalo letiště naději na nějakou změnu.

Deset minut nato stáhl řidič skleněnou přepážku a řekl: „Pane, myslím, že máme opět společnost.“

„Stejné auto jako předtím?“

„Ano. Bílý saab se dvěma pasažéry.“

„Sjeďte na Airport West a uvidíme, jestli se ho zbavíme v bočních uličkách.“

Odtáhla jsem se od jeho paže a posadila se rovně. „Jak dlouho už tě někdo sleduje?“

„Když jsem dneska večer dorazil na letiště, někdo se na mě pověsil. Myslel jsem, že se nám je podařilo setřást.“

„Možná ti napíchli do auta štěnici.“ Jakmile jsem to dořekla, dostala jsem strach. Jedna osoba, která by mohla chtít něco takového udělat, byl Gautier. Nepochybovala jsem o tom, že součástí jeho plánu je pozabíjet všechny, na kterých mi záleží, než zabije nakonec i mě. Jestli věděl o Quinnovi a byl to on, kdo nás teď sleduje, znamenalo to, že Rhoan měl pravdu a Gautierova hra je daleko vážnější, než jak ji prezentoval. „Přiletěl jsi za tmy?“

Quinn se zamračil. „Za soumraku. Proč?“

Řekla jsem mu, co se dnes v noci stalo i o Gautierově návrhu.

„A tys mu uvěřila?“ zeptal se trochu nevěřícně.

„Opravdu nevím, co si mám o tom myslet.“

„Proč tě tedy zajímá, kdy jsem přiletěl?“ Vzal mě za ruku a pevně mě chytil, aby to se mnou nehodilo do strany, protože řidič prudce zatočil doleva a dupnul na plyn.

„Protože jestli jsi přiletěl za soumraku, znamená to, že to Gautier být nemohl.“

Byl sice nejlepším strážcem všech dob, ale pořád to byl upír, tudíž se ho týkaly stejné zákonitosti, jako všech ostatních. A jelikož to byl klon, byl příliš mladým upírem, než aby byl schopen čelit jakémukoli dennímu světlu.

„Možná že světlo riskovat nechce, ale je víc než schopný najmout si lidi, kterým světlo nevadí.“

„Věř mi, že Gautier takovouhle spolupráci nenavazuje.“

„Všichni upíři s někým spolupracují, když je potřeba. Dokonce i Osamělý jezdec měl pomocníka.“

To mě pobavilo. „Osamělý jezdec? To je přece postava z uhozeného televizního seriálu, ne skutečná osoba.“

„Náhodou, já na tyhle seriály koukám,“ prohlásil prkenně, ale v očích mu vesele jiskřilo.

„Já vím.“ Taky jsme sledováním toho blbého pořadu strávili několik nudných nocí. Přesněji řečeno do chvíle, než se mi podařilo zabavit ho jinak.

„Hele, štěně, střihnu ti jednu za uši, jestli nebudeš mít úctu ke staré klasice.“

„Slibuješ?“

Zavrtěl hlavou a předstíral, že je znechucen, ale efekt nebyl dokonalý, protože mu cukaly koutky úst. „Možná. Ale nejdřív musíme zjistit, kdo nás sleduje a kdo je najal.“

„Nenapadlo mě, že myslíš tohle, když jsi sliboval zábavu.“

Pronesla jsem to suše a on se usmál, naklonil se ke mně a políbil mě. Určitě to chtěl udělat krátce a něžně, jako všechny předešlé dnešní polibky, ale mé hormony už toho měly akorát tak dost. Jakmile se naše rty setkaly, zajela jsem mu rukou do sametových vlasů a jemně ho za ně vzadu chňapla, aby nemohl ucuknout. Pak jsem ten polibek pojala hloubkověji, dala jsem si načas, objevovala, ochutnávala a dráždila. Když jsem ho pustila, oba jsme byli zadýchaní.

„Vlčice dosáhla své pomsty,“ řekl tiše a já cítila na rtech jeho horký dech.

„Jen částečně. Až zjistíme, kdo je ten za námi, vyberu si zbytek.“

„Myslím, že moje plány na dnešní večer šly právě do háje.“

„Absolutně.“ Znovu jsem ho políbila, tentokrát zlehka. „Pojďme na to.“

„Harry, odboč v příští ulici a zastav, počkej, až vystoupíme, pak hned pokračuj do další ulice a zablokuj silnici.“

Řidič kývl a zjevně ho to nerozhodilo.

Auto začalo přidávat a mně se napětím kroutily všechny končetiny. Těm, co nás sledovali, muselo být jasné, že o nich víme. Muselo nás prozradit už jen to, že jsme zajeli do průmyslové zóny, natož když jsme teď tak prudce přidali.

Řidič to strhnul do další ulice a zastavil. Vystoupili jsme, a jen co jsme zabouchli dveře, limuzína už zase odjížděla. Tmu prořízla světla od auta, ozářila hlavní silnici a těsně nás minula. Obalila jsem se stínem a rozběhla se ke zpola uzavřenému vchodu do nedalekého skladu. Quinn se ke mně přidal, vmáčkl se do mého stínového pláštíku a jeho tělo se ke mně pevně přitisklo. Srdce mi poskočilo a rozbušilo se. Nebezpečí působí na vlka jako silné afrodiziakum a divoká část mé duše prahla po pomstě. Proudila mnou touha živená jeho blízkostí, jeho tvrdou erekcí, která mě tak vyzývavě tlačila do klína, a především nebezpečím, kterému jsme za okamžik měli čelit.

Zavřela jsem oči a snažila se ignorovat potřeby svého těla, soustředit se na blížící se vůz. Hlas motoru byl blízko, velmi blízko.

Ale Quinn byl ještě blíž.

Zvedla jsem obličej a už tu byla jeho ústa, drtila mé rty v mocném a hladovém polibku. Stejně jako v autě, a ještě víc. Ach, úžasné.

Za rohem se vynořilo druhé auto, zařval motor a auto odjelo.

Quinn se ode mě okamžitě odtrhl. „Jdeme.“

Řekl to odměřeně a já nevěděla, jestli za to může napětí způsobené lovem, nebo zlost, že tak silně reagoval na mou blízkost. Byl to ten typ muže, který nerad ztrácí kontrolu. Za jakékoli situace.

V okamžiku byl pryč a uháněl za autem rychlostí větru. Já za ním, držela jsem se po levé straně silnice a jen tak tak mu stačila, i když jsem měla taky upíří rychlost.

Auto zajelo za příští roh a my za ním v těsném závěsu. O kus dál před námi limuzína zastavila napříč ulicí, přesně podle instrukcí.

Saab zpomalil a zůstal stát. Já taky zastavila, Quinn též. Uvnitř auta nebyl žádný pohyb. A co víc, neviděla jsem za tmavými okénky ani stín řidiče, obrys postavy, žádného spolujezdce. Auto tam jen tiše, nehybně stálo.

Ohlédla jsem se na Quinna, cítila lehký tlak na mé psionické štíty. Otevřela jsem dveře, které jsme si vytvořili mezi naší myslí, a řekla: Moje smysly nic neříkají.

Já taky ne, ani s infraviděním.

Na chviličku jsem přepnula zrak na infra. Měl pravdu. Ani sebemenší náznak horké krve v kabině auta. Můžou mít proti tomu nějaké štíty?

Možná, ale nikdy jsem o ničem takovém neslyšel. Pojď, opatrně se přiblížíme.

Vydechla jsem, než jsem kývla. Čím víc jsem se blížila k autu, tím napjatější pocit jsem měla v končetinách. Uvnitř stále žádná známka pohybu, ani čichem jsem nezachytila nějaký život.

Přece tam někde musí být. Schovávají se. Dva lidé nemůžou jen tak zmizet, aniž by otevřeli dveře.

Šla jsem zboku podél auta a litovala, že jsem si s sebou nevzala laserovku. Se zbraní v ruce by celá tahle situace byla mnohem snáze zvládnutelná.

Což mi jen připomnělo, jak velkou jsem prodělala změnu a že zbývá už jen krůček k tomu, abych plně přijala to, že jsem strážkyně. Ještě docela nedávno bych byla přísahala, že pro Direktorium nevezmu zbraň do ruky, natož abych ji použila.

Jak dlouho potrvá, než podlehnu úplně a zabiju i jinak než jen v sebeobraně či při obraně smečky?

Zasvrběla mě kůže. Ignorovala jsem to a sáhla po madle předních dveří. Okénko bylo pootevřené, takže jsem viděla úzkým proužkem dovnitř. Ani zblízka se nezdálo, že by byl někdo uvnitř. Přes střechu auta jsem rychle koukla na Quinna, prudce otevřela dveře a ustoupila z bezprostředního dosahu případné střelné zbraně.

Nemusela jsem se vůbec namáhat.

Auto nejen že vypadalo prázdné. Ono bylo prázdné.

3. KAPITOLA

„To je nemožné.“ Přistoupila jsem blíž a prohrábla rukou prázdný prostor nad sedadlem spolujezdce. Žádný odpor. Žádná neviditelná bytost tam neseděla.

„Zjevně ne, protože auto je prázdné.“ Otevřel zadní dveře a sáhl dovnitř. Ani jeho ruka nenarazila na žádné tření.

Zabouchl dveře a zvuk se rozlehl do větrné noci. Nic neříkal, jen tam stál s rukama v bok a pozorným zrakem se rozhlížel po nedalekých budovách a stínech. Po chvíli se vydal k limuzíně.

Zatímco mluvil s řidičem, vzala jsem videofon a navolila číslo Direktoria. Jack bude nepochybně ještě ve skladišti, ale Salliane, upírka, která zaujala moje místo zprostředkovatelky a Jackovy hlavní asistentky, měla službu.

„Sal, tady Riley Jensonová,“ ohlásila jsem se, když se na displeji objevily její tmavé rysy. „Potřebuju tě o něco požádat.“

„Uvidíme,“ odsekla odměřeně, ostatně jako vždy, když hovořila se mnou. „Záleží na tom, jestli mě budeš oslovovat pravým jménem, nebo ne.“

Zakoulela jsem očima. Upíři – dokonce i ti, kteří se myli – uměli být někdy fakt otravní. Ale pokud jde o válku nervů, jsem ochotna odolávat. Ačkoli nechápu, proč má se mnou takový problém. A Jack mi taky moc nepomohl. Trval na tom, že si pořád něco vymýšlím.

Což jen podporovalo mou teorii, že má pro svou zprostředkovatelku s karamelovými vlasy slabost.

„Salliane, potřebovala bych, abys pro mě něco udělala.“

„Co?“

Ani přes videofon se nedalo přehlédnout, jak se jí zalesklo v očích. Měla ráda, když jsem jí zobala z ruky. Jen si to užij, ty slepice, protože už se to nestane.

„Potřebuju, abys mi vyhledala poznávací značku jednoho auta.“ Nadiktovala jsem jí čísla a písmena.

„Týká se to strážců?“

„Ano.“

„Ověřím si to u Jacka.“

To není jen slepice. To je prostě kráva. „Dobře. Hlavně najdi tu značku.“

„Vydrž.“

Čekala jsem a mezitím sledovala Quinna, jak obhlíží malou uličku napravo od limuzíny.

Sal se opět připojila online. „Je registrovaná na Karen Herbertovou.“

„Podívala by ses mi na to, kdo to je?“

„Víš jistě, že je to záležitost Direktoria?“

„Ano,“ řekla jsem, i když jsem si při tom myslela „udělej to a nestarej se, ty krávo“, ale moudře jsem držela jazyk za zuby.

„Uvidím, co najdu, a zavolám ti.“

„Díky.“

Zavěsila jsem a okamžitě volala Jackovi, ale ozvala se mi hlasová schránka. Možná ho ta slepice měla v rychlovolbě. Nechala jsem mu tedy vzkaz, v němž jsem mu vysvětlila, proč jsem chtěla tu značku a identitu její majitelky, pak jsem zavěsila a šla za Quinnem. „Auto patří Karen Herbertové. Asi to nebude pomstychtivá expřítelkyně, co?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

Já si hned myslela, že tak jednoduché to nebude. Dívala jsem se do uličky, kterou pořád tak upřeně sledoval. Něco podráždilo mé smysly – přítomnost čehosi, co jako by tam bylo a zároveň nebylo. Což příliš nedávalo smysl. Zamračila jsem se a podívala se opět na Quinna. „Kdo tě chce zabít teď?“

Při těch slovech se usmál. „Jsem velice úspěšný byznysmen, který se občas na nic neohlíží, a mimo to taky upír. Díky tomu jsem si vysloužil slušnou řádku nepřátel.“

„Pomohlo by mi, kdybys ten výběr trochu zúžil.“

Podíval se na mě znovu těma obsidiánovýma očima. Nyní ještě víc připomínaly kámen, bez života, bez tepla. Bylo evidentní, že někoho podezírá. Říct mi to ale nechtěl a já se musela zamýšlet nad tím proč. Možná má kupu tajemství, která se rozhodl nikomu neprozradit, ale zrovna tohle by tajit neměl. Měla jsem právo to vědět, už jen proto, že jsem v tom teď jela s ním.

Řekl však jen: „Něco se v té uličce schovává.“

Přestala jsem se soustředit na něj, jak nepochybně zamýšlel. Mé smysly se začaly plížit vpřed a pocit, že nás něco sleduje, sílil, až mi z toho cukalo v žaludku. „Co je to?“

Zeptala jsem se šeptem a on odpověděl stejně. „Bytost, kterou jsem necítil už několik set let.“

Zvedla jsem obočí. „A jaká bytost?“

Zavrtěl hlavou. „Počkej tady.“

Chytila jsem ho za paži a zadržela ho. „Nemůžeš tam jít sám.“

„Musím. Když budeš se mnou, nepromluví.“

„Proč ne?“

Zlehka se dotkl mé tváře a jeho prsty mě hřály na náhle zchladlé kůži. „Prostě mi věř a zůstaň tu.“

Co mi zbývalo? Jenže jsem se o něj bála a kromě toho se rvačka vždycky lépe zvládá ve dvou – po několika karambolech z dětství to vím až moc dobře.

Založila jsem paže na prsou a dívala se, jak vchází do uličky. Pak mi zmizel z očí, protože ho stín objal jako milenka. Ani infračerveným zrakem jsem ho neviděla. Zůstat u auta a dělat, co mi poručil, mě stálo veškerou pevnou vůli. Musela jsem věřit, že ví, co dělá.

Což samozřejmě věděl. Když někdo chodí po světě víc než dvanáct set let, trochu toho zdravého rozumu přece získat musí. Nemluvě o užitečných bojových dovednostech.

Po chvíli vítr opět polevil a přituhlo. Za několik minut začalo pršet – ne tolik jako předtím, ale déšť byl déšť.

Třásla jsem se, třela si paže a praly se ve mně dvě věci: chtěla jsem se rozběhnout do uličky a podívat se, proč mu to tak dlouho trvá, a zároveň jsem toužila vlézt do limuzíny a schovat se před tím nečasem. Už jsem se málem rozhodla pro první možnost, když se Quinn vynořil.

Byl celý, bez újmy, a mě zalil pocit úlevy. Trval však jen vteřinku, protože mě najednou zasáhl jeho hněv silou přívalové vlny, která prorazila mé obranné štíty a vzala mi dech.

„Quinne,“ hlesla jsem s obtížemi.

Vlna emocí se okamžitě zastavila. „Promiň.“

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechla. Zesláblé končetiny se mi třásly, jako by mě někdo zmlátil. Svým způsobem se to vlastně stalo – pouze se jednalo o empatické rány, nikoli o fyzické.

Divné, že se mi to stalo zrovna s tímhle upírem.

„Co se stalo?“

„Nic moc.“

Jeho hlas zněl vzdáleně, pohled – i když upřený na mě – se zdál nepřítomný, jako by mě, ani nic okolo, snad ani neviděl. Jako by se díval na něco zcela jiného, vnitřního.

„Co myslíš tím ‚nic moc‘? Kdo byl v té uličce? Co chtěl?“

„Nic, s čím by sis měla dělat hlavu.“

Zkřížila jsem paže a zamračila se. „Už zase tyhle řeči, co?“

Teď zamrkal a do jeho tmavých očí se vrátil život. „Tohle je jiné, věř mi.“

„To bych hrozně ráda, Quinne, ale zdá se mi, že pokaždé, když na tebe vyrukuju s nějakou otázkou na tělo, jako třeba kde ses narodil, nebo co ksakru bylo v té uličce, spustíš tu starou písničku. Ale mně to nestačí, pokud teda chceš být něco víc, než jen další šukačka.“

Jeho pohled ztvrdl. „Jsou věci, které nedokážu vysvětlit. A jsou sliby, kterými jsem se zavázal před mnoha lety – i když jsem moc nechtěl.“

„To znamená co?“

„Nesmím s tebou mluvit o tom, kdo byl v té uličce a co teď musím udělat.“

„Proč? Myslela jsem, že jediný, kdo ti něco může rozkazovat, jsou upíři starší než ty. Ať už v té uličce bylo cokoli, nebyl to upír.“ Ani nic jiného, co bych poznala.

„Ne.“ Zaváhal, vykročil vpřed a natáhl se po mně jednou rukou.

Ucukla jsem před jeho dotykem a couvla. „Žádala jsem od tebe jen jedinou věc – pravdu. A vypadá to, že mi ji odmítáš říct, ostatně jako vždycky.“

„Tohle není něco, co by se týkalo mě.“ Mluvil tiše, ale tak naštvaně, že jsem ho takhle ještě neslyšela. „A taky nemám čas tady stát a hádat se. Musím jít.“

„Tak jdeme.“

„Ne my. Já. Můžeš jet tím druhým autem…“

„Ani nápad!“

Vzdychl. „Riley, prosím. Nechci tě nutit k tomu, co je rozumné.“

„Rozumné bude, když mi vysvětlíš, co se sakra děje!“

Zaváhal a řekl: „Ty bytosti v autě nebyli lidé.“

„No, to mi došlo. Lidi se obvykle tak snadno nevypaří.“

„Ale ani nelidé.“

„Tak co to teda bylo?“ Co jiného ještě existovalo, pokud jde o humanoidní entity?

„Démoni.“

Zamrkala jsem a nevěřila svým uším. „Cože?“

„Démoni. Bytosti až ze samotných pekel.“ Odmlčel se. „Zrovna tihle byli druhořadí – jsou schopní někoho sledovat a znepříjemnit mu život, ale zabít dokážou maximálně obyčejné lidi. Jsem překvapený, že je vůbec na mě poslali.“

Zírala jsem na něj a přemýšlela, jestli ho v té uličce něco nepraštilo do hlavy a nevyrazilo mu nějaké to kolečko. „Démoni neexistujou.“

„Stejně jako neexistujou andělé?“ Tiše odfrkl. „Koukám, že jsi žila v bavlnce.“

Přistoupila jsem k němu a dotkla se jeho paže. „Myslím, že by ses měl posadit…“

Podrážděně setřásl mou ruku. „Nejsem blázen. Démoni jsou stvoření mlhy a zloby, a jestli se tihle dva pohybují po městě, musíme zjistit, kdo je přivolal a proč.“

„Tak pojďme do auta a začněme vyšetřovat.“

„Já ano. Ty pojedeš domů.“

„Myslela jsem, že tohle už jsme dořešili. Odpověď zůstává ne.“

Ještě pár vteřin se na mě koukal a po mé kůži přeběhl mráz. V jeho očích bylo náhle něco velmi starého, smrtícího a zcela určitě nelidského – ovšem způsobem, který daleko přesahoval jeho upíří podstatu. Něco, co jsem tam nikdy předtím neviděla.

„Nechtěj, abych tě nutil, Riley.“

Otevřela jsem pusu a chtěla něco namítnout, ale neudělala jsem to. K čemu by to bylo, když bylo víc než pravděpodobné, že on mě donutit mohl, kdyby chtěl? Jednou jsme sdíleli krev, a jestli jsem si něčím byla jistá, tak tím, že to mělo více důsledků, než o kolika se zmínil. A já opravdu netoužila zjistit, jestli mě může přimět k absolutní poslušnosti, nebo ne.

Jedno jsem však věděla jistě už teď: tohle by znamenalo náš konec. Nedokázala bych být s mužem, který by byl schopen proti mně ve vztahu použít psychické násilí.

„Fajn.“ Nevrle jsem mávla k autu. „Odprejskni a nějakou dobu se nevracej.“

„Riley, prosím, důvěřuj mi, že nemám v téhle věci na vybranou.“ Znovu se ke mně natáhl a já znovu couvla.

„Nesahej na mě,“ řekla jsem. „Jsem teď tak naštvaná, že bych mohla říct něco, co by mrzelo nás oba. Prostě běž.“

A šel.

Ani se neotočil.

Zato já začala nadávat jako starý námořník, když jsem se dívala, jak zadní světla limuzíny mizí do noci. Zčásti jsem pořád nemohla uvěřit, že opravdu odjel.

Jednoho dne ta hloupá romantická část mého já pozná, že je prostě bez šance. Buď tak, a nebo budu muset přestat říkat věci, které nemyslím vážně.

Dupla jsem, otočila se a mračila se do uličky. Pořád jsem v té mlhavé tmě plné stínů neviděla ani necítila nic, a přesto jako by tam něco bylo. Něco, co lechtalo mé smysly, jako když vás někde svědí, a nemůžete se podrbat. Musela jsem na to přijít. To, co tam Quinn viděl a s čím mluvil, bylo pořád tam. Co když si jen myslí, že ty bytosti se mnou nemohou mluvit? A co když mi neříkal pravdu? Mám mu věřit?

Nebyl to jen další manévr, jak mě udržet v nevědomosti?

A nebo v bezpečí?

Zachvěla jsem se a znovu si třela paže. Deštík mě zmáčel, ale aspoň jsem měla ten vlněný svetr. Dalo se říct, že jsem v teple, i když jsem byla mokrá.

Jenže moje chvění nezpůsoboval ani déšť, ani mokro. Mohla za to představa, že se mám postavit tomu, co číhá v uličce.

A ono to určitě čekalo. Na někoho nebo na něco.

Široko daleko nebyl nikdo jiný kromě mě, tím pádem to muselo čekat na mě.

Kousla jsem se do spodního rtu, zvažovala své možnosti, pak přinutila nohy pohnout se vpřed. Odvážnému štěstí přeje – a taky přeje velmi pošetilému. Ten druhý přívlastek hodně často seděl v minulosti na mě a pravděpodobně bude i teď. Na tom však nezáleželo, protože já zkrátka musela zjistit, s čím – nebo kým – to Quinn mluvil.

Čím více jsem se blížila k uličce, tím větší mi byla zima. Nemohla za to noc, ani to, že jsem byla promoklá. Tenhle chlad pocházel odněkud z hloubi, ze samého dna mé vlčí duše. Celou mě zaplavoval a moje kroky byly stále váhavější.

Ať už se ve tmě skrývalo cokoli, moje vlčice se toho bála. A když se obává tak instinktivní část, měla bych já taky.

Jak jsem se blížila ke vchodu do uličky, v temnotě se začala zhušťovat mlha a natahovala ke mně nehmotné prsty. Bezmyšlenkovitě jsem couvla. Rychle a ze strachu – ačkoli jsem netušila z čeho.

Mlha váhala, pak se začala stahovat zpět.

Zhluboka jsem se nadechla a pomaličku vydechla. Takhle své odpovědi nedostanu. Musím se setkat s tou mlhou, jít dál.

Musím.

Olízla jsem si rty a přemýšlela, proč se zatraceně tolik třesu před něčím tak neškodným, jako je mlha, načež jsem vykročila vpřed. Ony éterické prsty se znovu zformovaly a sápaly se po mně. Tentokrát jsem je ignorovala a šla dál. Jejich dotek byl pátravý, přesto zároveň naléhavý, jako by mě chtěly jemně zastavit. Čekala jsem, že mlha bude chladná a lepkavá, a do jisté míry skutečně byla. Pálila mě však na kůži, jako kdyby vám někdo kápl citronovou šťávu do otevřené rány. Čím dál jsem postupovala, tím víc to štípalo.

A to mě nakonec zastavilo, nikoli strach.

Přesto mé smysly stále nic neviděly, necítily. Jen to štípání, které mi říkalo, že tu něco je a sleduje mě to.

„Co jsi zač?“

Vyšlo to ze mě jako zaskřehotání a mlžný opar přede mnou se maličko zatetelil.

Kromě té mlhy však z temné uličky nepřišla žádná reakce. Zkusila jsem to znovu. „Vím že jsi tam. Cítím tvou přítomnost.“

Malá vlčice má kuráž.

Byl to mužský hlas a přicházel odevšad a zároveň odnikud. Visel v zamlženém vzduchu a zároveň rezonoval mou myslí. Byl jemný, a přece drsný.

Přinejmenším podivné.

„Malá vlčice je podělaná strachy, ale taky chce znát odpovědi.“ Předpokládala jsem, že když v tomto případě přiznám barvu, nemůže to ničemu ublížit. Kromě toho mi cosi našeptávalo, že cokoli jiného by znamenalo ještě větší nebezpečí.

Najednou se zdálo, jako by se noc bavila na můj účet, podobně jako to umějí slova.

Už chápu, proč tě má rád.

„Quinn? Ach, ano, hrozně rád mi rozkazuje a snaží se mě tlačit do věcí, které já nechci.“

My jsme byli zrozeni jako ochránci, vlčice, a ten instinkt je těžké setřást.

Povytáhla jsem obočí. „Znamená to, že Quinna s vámi něco spojuje? Myslím něco víc než jen vztah podřízeného a chlebodárce?“

Na tuto otázku nemohu odpovědět.

„Proč ne?“

Protože se neptáš správné osoby.

„Jenže ptát se Quinna je trochu zbytečné. Nikdy mi nic neřekne.“

Upíři žijí dlouhý život a je zábava nechat vše uzrát a odhalovat záhady po krůčcích.

„Pardon, ale trpělivost nikdy nebyla mou silnou stránkou.“

Tma se tím opět bavila, ale tentokrát to provázelo jakési uznání. Proč – to jsem mohla jen hádat.

„Dobře, takže když moje první otázka byla špatně, povíš mi tedy, kdo jsi?“ Co, kdo, kde – to byly základní stavební kameny výslechu, jak předepisovalo Direktorium. Samozřejmě se stávalo jen zřídka, že by se strážci ptali takhle zdvořile.

Bytost uvažovala nad mou otázkou snad celou věčnost. Nebo jsem byla tak utahaná a vystrašená, že se mi to zdálo.

Jsem velekněz Aedhů.

„O těch jsem nikdy neslyšela.“

To mě nepřekvapuje. Nás už v této době zná málokdo.

V této době? Jako v tomhle století? Nebo déle? Ta bytost to řekla tak, že jsem tušila spíše druhou možnost. „A přišel jsi sem, aby sis promluvil s Quinnem?“

Promluvil? Ne.

„Co tedy?“

Bude na něm, zda ti to bude chtít vysvětlit.

„Řekl mi, že má zákaz vysvětlovat.“

Vzhledem k tomu, že Aedhové už dávno vymřeli, již ho nic nezavazuje. Leda by si to sám přál.

Proč mě to nepřekvapovalo? Quinn byl tajnůstkář a měl ve zvyku sáhnout k různým prostředkům – fér i nefér –, aby se vyhnul otázkám na svou minulost. „Jak mohli tihle vaši Aedhové vymřít, když jsi jejich velekněz?“

Tma opět pobaveně zavířila, ale tentokrát s příměsí smutku. Zůstal jsem jen já.

„Jak je tedy Quinn propojen s tebou a Aedhy?“

Kdysi byl u nás v semináři, měl se stát jedním z nás.

Quinn byl kdysi v nějakém kněžském semináři? Už jen ta představa mě donutila se usmát, ale nakonec to vysvětlovalo některé jeho prudérní názory na sex. „A ty jsi byl jeho duchovní učitel?“

Ne, já ne.

„Co tě s ním tedy spojuje?“

Znovu opakuji, že bude na něm, zda ti to vysvětlí. Bytost se odmlčela. Do téhle záležitosti zbytečně nestrkej nos, vlčice. Odpovědi by se ti nemusely líbit.

Nevítané odpovědi mi nikdy nezabránily klást otázky. A měla jsem nevysvětlitelný pocit, že on to ví – a že se mě záměrně snaží vyprovokovat k něčemu, čeho bych později mohla litovat. „Řekl jsi mu o těch věcech v autě? Přikázal mu, aby dopadl toho, kdo je vyvolal?“

Jen informuji. Rozkazovat již dávno nemohu.

Proč se tedy Quinn tolik zlobil? Proč se zdál přesvědčený o tom, že dostal nějaký rozkaz? „A byly ty věci v autě skutečně démoni, jak říkal?“

Z tvého tónu soudím, že na démony nevěříš?

„Upřímně řečeno ne.“

Zasmál se a zaznělo to náhle tak strašidelně, že jsem začala couvat, než mi došlo, co dělám, a zastavila jsem se. Až do té chvíle jsem z bytosti skrývající se v mlze necítila nic zlovolného, ale teď se mi zdálo, jako bych balancovala na okraji nekonečné propasti. A jako by ten neznámý stál za mnou, připraven do mě strčit.

Než tohle všechno skončí, budeš na démony věřit, malá vlčice. A zjistíš, že ne všichni démoni jsou bytosti bájné nebo magické, nýbrž že mohou být i z masa a kostí.

A s těmi slovy mlha zmizela.

Stejně rychle a nečekaně jako ty bytosti v autě.

Když se ta mlha i s bytostí vypařily, začala jsem si opět plně uvědomovat okolní tmu a bídné počasí. Pršelo teď silněji, takže jsem byla promočená až na kůži a třásla jsem se jako ratlík. Ačkoli jsem si nebyla úplně jistá, zda je ten třas způsoben zimou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebezpečné hry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.