TRITON

Praha /Kroměříž

Franz Jalics

CESTA KONTEMPLACE

CESTA

KONTEMPLACE

Franz Jalics

Franz Jalics

Přeložila Maria Mlada Ondrášová

Stanislav Juhaňák - TRITON

Franz Jalics

Cesta kontemplace

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

© 2006 Echter Verlag GmbH, Würzburg

© Stanislav Juhaňák - TRITON, 2015

Translation © Maria Mlada Ondrášová, 2015

Cover © Renata Brtnická, 2015

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-858-0

Obsah

ÚVOD

CESTA PŘED KONTEMPLACÍ

NAŠE SKUTEČNÁ VLAST

CO JE KONTEMPLACE?

ZPRÁVA

P Ě T MINUT FILOSOFIE

DVA STUPNĚ CHUDOBY

KOMŮRKA A BALKON

BEZPROSTŘEDNOST

HLEDĚT DOVNITŘ

TICHO

STONÁSOBNÉ POŽEHNÁNÍ

LETMÝ POHLED DO MYSTIKY

PŘÍKLAD

KVĚTINKA

ZAČNĚME

ÚVOD

V lidském životě existují okamžiky kontemplace. Během nich zazáří něco, nač člověk vlastně celou dobu čekal. Dávají tušit, že život nám může nabídnout víc než to, co prožíváme v šedé každodennosti. Překvapí nás a zanechávají po sobě touhu proniknout hlouběji do tajemství života, protože v sobě mají předchuť naší skutečné vlasti.

Tak někdo uprostřed louky nebo v horách zakusí šíři, která se nedá změřit v kilometrech. Je to uvědomění si něčeho, co tady odjakživa bylo, ale nikdy jsme si toho nevšimli. Časně zrána při rybaření, když je jezero úplně klidné a ryba ještě nezabrala, člověka uchvátí okamžik živoucího pokoje. A možná k jezeru nešel ani tak kvůli rybaření, jako kvůli tomuto pokoji. Jedna mladá žena, kterou jsem uváděl do kontemplativní modlitby, mi najednou řekla: “Ach ano, to už znám.“ A vyprávěla mi, že jako dítě měla na zahradě houpačku. Když ji přepadl smutek nebo když měla velkou radost, šla ven a sedla si na houpačku. Tiše tam seděla a nic nedělala. Vždycky tam prožívala živoucí ticho, ve kterém se její smutek rozplynul a radost rostla. Při uvádění do kontemplativní modlitby si na toto ticho vzpomněla. Také dětský úžas v sobě má cosi kontemplativního. Jiní lidé se stávají kontemplativními skrze nemoc nebo velké utrpení - možná ne úplně, ale aspoň trochu. Zakoušejí, že život má rozměr, kterého se bolest a slabost nedotknou. Další se zase této roviny života dotkli při náhlém setkání se smrtí. Někteří lidé prožívají něco podobného v pokorné a často zdánlivě neužitečné službě chudým a postiženým. Říkají, že jim tito lidé dali víc než oni jim. Toto “víc“ je směrovkou ke kontemplaci. Existuje také mnoho lidí, kteří skrze pomalé a vytrvalé zrání v každodenním životě cítí, jak v nich roste radost a jistota, které jim pomáhají překonávat krize. Roste v nich základ kontemplace. Často v jejich očích nebo v tom, co z nich vyzařuje, vidíme, že se na cestě kontemplace již nacházejí.

Takovéto okamžiky však neuvádějí člověka do onoho stavu kontemplace, o kterém pojednává tato kniha. Nicméně jej tímto směrem lákají a dávají mu zakusit jakousi předchuť. Bez ní by neměl zájem ani o víru, ani o cestu kontemplace.

V této knize bych chtěl představit smysl cesty kontemplace jednoduchým, ale přesným způsobem. V prvních kapitolách se pokusím objasnit tři pojmy: víru (1), věčný život (2) a kontemplaci (3). Poté bych rád zprostředkoval konkrétní představu cesty kontemplace (4) . Budeme zkoumat její souvislost s filosofií (5) , Písmem svatým (6 a 7) a mystikou (12). Budeme se zabývat vývojem kontemplativní modlitby (8 až 10), jejím působením na aktivní život (11) a její aktuálností dnes (14). Na závěr si na konkrétním příkladu ukážeme, jak vypadá kontemplativní modlitba (13) a jak ji lze uvést do praxe (15).

Na konci každé kapitoly najdete otázky, které slouží k tomu, abyste obsah vnímali nejen rozumem, ale dokázali ho propojit i s vlastními zkušenostmi.

CESTA PŘED KONTEMPLACÍ

Než se dostaneme na cestu kontemplace, máme většinou za sebou dlouhou cestu víry. Není možno zaměňovat cestu víry a cestu kontemplace. Víra je přesvědčení o věcech, které nevidíme a které jsme nepoznali (Žid 11,1).{1} Naproti tomu kontemplace není jistotou o Boží existenci, nýbrž je počátkem patření na Boha.

Věřit v Boha znamená být si jist jeho existencí, aniž jsme jej spatřili. Tato jistota víry se neopírá o přímé patření na Boha. Spočívá však na třech důležitých zkušenostech.

Prvním základem náboženské víry je zkušenost života. Každý člověk v sobě nese tušení transcendence, touhu po Bohu a tušení, že existuje život po smrti. Setká-li se člověk s výslovnou zvěstí o Bohu, toto tušení se v něm rozezní. Víra je jakousi rezonancí této zvěsti. Čím větší a intenzivnější je zkušenost života, tím snáze se člověk dostane k víře v Boha.

Může si také uvědomit, že tušení Boha tu bylo už dřív, jen mu ve starostech každodenního života nevěnoval dostatek pozornosti. Není víry bez zkušenosti života. Ta je určujícím faktorem vzniku víry v Boha.

Někdy v životě se člověk setká se zprávou o Božím zjevení. Přichází k němu v církevním nebo náboženském prostředí: skrze lidi - ať už je nazýváme učiteli, proroky nebo mistry -, kteří hlásají radostnou zvěst, skrze svatá Písma, která obsahují dlouhou tradici moudrosti věčného života, a skrze společenství, které podle této moudrosti žije. Tak je tomu v každém náboženství, a to je druhá určující zkušenost, jež vede k víře. Podíl zkušenosti na tomto procesu spočívá v tom, že člověk tyto tři zdroje - učitele, svatá Písma a společenství -vnímá jako natolik autentické a věrohodné, že je možno na nich postavit jeho víru.

K tomu všemu přistupuje třetí, nejdůležitější zkušenost: milost víry. Bůh člověku poskytne vnitřní ujištění, že je ve víře na správné cestě a že život po smrti skutečně existuje. Tato jistota je nutná, protože víra od člověka vyžaduje, aby svůj život uspořádal podle Boha a také se tím řídil. Věřícího člověka Bůh v jednotlivých situacích nechává zakoušet útěchu nebo neútěchu, aby poznal, která rozhodnutí jsou pro něj ta správná (DC 313nn.).{2} Také ony patří ke zkušenosti víry.

Víra v Boha znamená jistotu, že náš počátek je v Bohu, že ve svém pozemském životě jsme v něm a že po skončení své pozemské existence budeme navždy přijati do všeobjímající lásky a věčné blaženosti. Víra tedy není zkušeností patření na Boha. Pouze nám dává jistotu, že se nám tohoto patření dostane. Vzhledem k tématu této knížky se budeme v následující kapitole blíže zabývat příslibem života v Bohu po smrti.

Milá čtenářko, milý čtenáři, jak už jsem naznačil v úvodu, rád bych vám položil několik otázek. Udělejte si čas a zkuste na ně odpovědět. Pomohou vám přiblížit se k cestě kontemplace skrze vaši vlastní zkušenost. K této kapitole budou otázky dvě: O které důležité zkušenosti se opírá vaše víra? Které jsou zvlášť důležité pro vás?

NAŠE SKUTEČNÁ VLAST

Neseme v sobě bezpečné tušení, že tento svět a tento život, který nyní žijeme, nemají poslední slovo. Máme v sobě touhu, která nám jako kompas ukazuje, že naše cesta životem se vším svým utrpením a smrtí je pouze cestou domů, k Bohu. V hloubi své duše cítíme, že my sami jsme duchem a že v tomto vesmíru ohraničeném prostorem a časem jsme jen poutníky. Něco v nás nám říká, že naším domovem je sám Bůh. Ujišťuje nás to, že Bůh, který nás poslal do tohoto světa, nás očekává jako otec ztraceného syna (srv. Lk 15,11-32).

Tuto radostnou zvěst hlásají všechna náboženství. Nazývají ji transcendencí, nebem, oním světem, Božím královstvím, královstvím nebeským nebo věčným životem, kde člověk prožívá pravé štěstí bez bolestí a utrpení.

Naše křesťanská víra nám slibuje něco ještě mnohem většího. Říká nám, že uvidíme Boha tváří v tvář, a to takového, jaký je (Mt 5,8; 1 Jan 3,2), že Bůh je láska a my budeme do této lásky přijati a budeme jedno s Bohem (Jan 17,11.21).

To jsou neuvěřitelná slova. Bůh je tajemství a my o něm můžeme mluvit jen s největší úctou. Ať už si o Bohu myslíme cokoli, musí nám stále být jasné, že svým rozumem jej nikdy nepochopíme, naše myšlení jej neobsáhne. Můžeme se jej dotknout jen skrze lásku a mlčenlivé klanění.

Boží zjevení nám slibuje nepředstavitelné věci. Chce-li nás Bůh po skončení naší cesty víry na této zemi a po smrti přivést k naplnění přislíbení, o nichž jsme se zmínili, musí v nás jeho milost vykonat veliké změny. Víra nám dává jistotu o věcech, kterým nerozumíme, tím méně je zakoušíme nebo vidíme. Bůh sám musí přijít a dát nám to, co nám slíbil. Jistota víry v tomto životě zůstává ve stadiu naděje, víry a důvěry. Tu a tam však Bůh začíná některým lidem již v tomto životě zcela opatrně, skrytě, v hloubi jejich duše dávat zakoušet toto vidění Boha. To nazýváme milostí kontemplace. Blíže se tomu budeme věnovat v následující kapitole.

Milá čtenářko, milý čtenáři, zůstává pro vás Bůh navzdory jeho blízkosti neuchopitelným tajemstvím, které ve vás vyvolává uctivou lásku a klanění? Když se dozvíte o smrti milovaného člověka, myslíte jen na zármutek a hrob, nebo také na světlo a život, které nás očekávají?

CO JE KONTEMPLACE?

1. Slovo kontemplace znamená “intuitivní patření na nejvyšší pravdy, v náboženském smyslu na Boha“.V české odborné literatuře se pro kontemplaci používají též termíny mystika a nazírání.

2. Kontemplace jakožto patření na Boha je čirá milost,{3} protože vlastním úsilím nemůže člověk Boha spatřit. Tento Boží dar je odlišný od milosti víry - jakkoli může být silná. Protože milost víry dává jistotu o Boží existenci, nikoli však patření na Boha. To jsme si ukázali v první kapitole. S první milostí kontemplace víra nepřestává, avšak nová zkušenost - patření na Boha - uvádí člověka do nové situace. Tak jako milost kontemplace nelze zaměňovat s vírou, bylo by chybou zaměňovat ji s milostí útěchy. Útěcha je posílení, vzrůst jistoty víry (DC 316,4), nikoli však patření na Boha. Tento rozdíl je patrný i v tom, že milost kontemplace je možno prožívat s útěchou i bez ní. Podobně klanění je velkou milostí a je důležité na cestě k Bohu,{4} není to však patření na Boha, nýbrž náboženský cit nebo ctnost. Stejně tak není možno zaměňovat milost kontemplace s hleděním na náboženské předměty, jako jsou obrazy nebo ikony, nebo se zbožnými myšlenkami či prožitky. Milost kontemplace je patření na Boha samého, i když často jen jakoby skrze závoj, ale na Boha samého. A není to totéž jako dokonalé patření na Boha na věčnosti.{5}

Tak milost kontemplace uvádí člověka do stavu mezi vírou a věčným životem. Vede jej za víru, protože dává nejen jistotu Boha, nýbrž skutečné patření na něj. Nejde zde však o plné patření na Boha, které nás čeká na věčnosti: “Nyní vidíme jen jako v zrcadle, nejasně, ale potom uvidíme tváří v tvář“ (1 Kor 13,12).

3. Milost kontemplace má bezprostřední účinek: probouzí neodolatelnou touhu po stále větším patření na Boha. Komu Bůh dal byť jen jeden počáteční a letmý pohled na své bytí, ten je jím natolik fascinován, že nadále chce patřit pouze na něj. Touží svůj pohled zaměřit bezprostředně jen na Boha samotného a prodlévat jen u něj. “Kdy už smím přijít a spatřit Boží tvář?“ modlí se žalmista (Ž 42,3). Starý zákon věnuje této touze celou knihu: Píseň písní. Tato touha je také znamení, podle kterého lze nejjistěji poznat lidi zralé pro cestu kontemplace. Naproti tomu lidé, kteří tuto milost nepoznali a tuto touhu necítí, často nechápou tuto vnitřní touhu kontemplativních osob. Jsou s tím rychle hotovi: ti, kdo hledají cestu kontemplace, se zaměřují jen na prázdné “modlitební techniky“. Jiní si zase myslí, že se odtahují od světa, ačkoliv se - s výjimkou několika málo poustevníků - velmi aktivně angažují pro druhé.

4. Kontemplativní modlitba je odpovědí na milost kontemplace, tak jako je víra odpovědí na zjevení a rozvití květiny odpovědí na slunce a déšť. Milost kontemplace probouzí vášeň hledět na Boha a touží po odpovědi. Ta spočívá v tom, že člověk svůj pohled zaměřuje stále víc k bezprostřednímu patření na Ježíše Krista nebo Boha Otce. V modlitbě je touto odpovědí kontemplativní modlitba. Je to pokus přeorientovat všechny aktivity myšlení a všechny úvahy o plánech, pocitech nebo náboženských obrazech víc a víc na patření na Boha. V křesťanství je nejznámější a nejčastěji praktikovanou formou kontemplativní modlitby tzv. modlitba Ježíšova.

Ve stejném významu mluvím o kontemplativních exerciciích. Ani kontemplativní modlitba ani kontemplativní exercicie nepředpokládají nutně aktuální přítomnost milosti kontemplace. Modlitba a exercicie jsou pouze zaměřeny na to, připravit a naladit se na tuto milost - “disponovat se“ (DC 1,3) - nezávisle na tom, zda Bůh tuto vlitou milost daruje nebo ne. Bůh samozřejmě může působit i v člověku, který se takto nedisponoval. Disponovat se je ale to jediné, co člověk může vykonat, aby připravil cestu milosti kontemplace. Ještě se k tomu v této knížce vrátíme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta kontemplace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.