JOTA / 2015

Copyright © Blanka Hošková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-798-9

ISBN mobi 978-80-7462-810-8

Byla to téměř třetí stoletá voda za posledních dvanáct let. Nebylo to sice tak fatální jako známé povodně v letech 1997 a 2002, ale pokud se to někoho dotýká osobně, znamená to v jeho životě určitou soukromou tragédii. Byť přechodnou. A jednoho června jsem to začala zažívat i já. V důsledku vytrvalých dešťů posledních dnů se zvedla hladina řek a velká voda zasáhla nejprve Moravskoslezský kraj, posléze i Olomoucký, Jihočeský, Zlínský a Královéhradecký. O život přišlo třináct lidí, škody přesáhly přes pět a půl miliardy korun. Vodou bylo zasaženo téměř pět tisíc domů, z nichž bylo padesát čtyři určeno k demolici. Bylo evakuováno více než čtrnáct set lidí. Šlo o katastrofální povodně, které způsobila série běžných letních bouřek, jež se vypršely na relativně malém území. Zatímco běžná bouřka trvá deset, patnáct minut, pak se odsune a voda odteče, na Moravě přicházela jedna bouřka za druhou.

A přesně tak to bylo i v mém osobním životě. Po relativně slunečném a klidném období přišlo období bouřek, rychle po sobě jdoucích, které způsobily příliv, jak říkají starousedlíci postižených oblastí, hotového neštěstí.

S jedním rozdílem. Zatímco naše domácí bouřky trvaly deset, dvacet minut, nechtěly se odsunout a nakumulovaná voda neodtékala. Ba naopak, jejich síla nabírala na intenzitě a voda po nich stoupala čím dál výš. Začala jsem se topit, ale bylo zřejmé, že pokud sama nezačnu plavat, živá nevyváznu.

A začala jsem si to uvědomovat právě v těchto dnech.

*

Do původního zrekonstruovaného domku na periferii Zlína jsme se přistěhovali před šesti lety.

Já jsem byla mladá a zamilovaná, můj muž úspěšný a cílevědomý. Mé nevlastní dceři Dominice, kterou jsem vyvdala, bylo tenkrát deset let a já jsem věřila, že si k ní najdu cestu a budu ji považovat za svoje dítě. Věřila jsem slovům svého novomanžela a těšila jsem se na krásný rodinný život nezatížený nedostatkem peněz. Šimon byl jednatelem brněnské společnosti prodávající luxusní auta a souběžně provádějící jejich kompletní servis. Protože společnost byla úspěšná, rozšířila svoji činnost a vznikla tak filiálka ve Zlíně, kde se stal můj muž součástí vedení.

*

V gumákách a s koštětem v ruce jsem odhrnovala nánosy bahna z chodníku, vedoucího od branky k domovním dveřím. Voda pomalu opadávala a já se snažila zprůchodnit a odbahnit cestu, neboť Dominika ani Šimon ještě nebyli doma. Slunce už naštěstí chvilkami vykukovalo zpoza mraků a začínalo hřát. Doufala jsem, že brzy začne všechno vysychat. Naštěstí se voda zastavila pod naším domem a nenahrnula se dovnitř. Odhrnovala jsem postupně nánosy bláta a uvědomovala jsem si, jaké máme štěstí, že se voda nedostala až do stavení.

Pětiletý syn Kryštof si doma hrál a o hříčkách přírody neměl nejmenší tušení. Najednou k mým uším dolehl srdceryvný dětský pláč. Vběhla jsem do domu, skopla ze sebe vysoké gumové boty a spěchala jsem do obýváku. Kryštof seděl v křesle a vřískal, protože mezitím, než si stihl odběhnout do pokojíčku pro svého oblíbeného modrého fiátka, zvládl mu s dychtivou pečlivostí vylízat Černouch misku s vanilkovým tvarohem. Chlapec si ji nezodpovědně nechal volně položenou na malém stolku a na jeho svačině si pochutnal někdo jiný. Černouch je náš bílý kocour, který má černé ucho. Jeho jméno se tedy nevyslovuje Černouch, ale Černo-uch. Dalo by se vlastně i říct Černuch, jak to zjednodušil Kryštofek, ale protože mi to zní podobně jako eunuch, zásadně toto oslovení odmítám.

Vlastně dnes už šestnáctiletá dcera Dominika, kterou jsem před šesti lety vyvdala, kočku též nijak neoslovuje. Objekty, hodnými jejího blahosklonného zájmu, se stávají krásní mladíci a muži, kteří působí inteligentně, sečtěle, mají všeobecný rozhled a nekoukají na nějakou tu korunu. Musí ji umět rozesmát, ohromit, přivést do rozpaků, nosit na rukách, snášet modré z nebe a obdivně k ní vzhlížet. Je tedy zřejmé, že se zmítá v neustálém hledání a tápání, pochybování a zvažování. I já jí připadám jako tvor, nehoden její pozornosti, a tedy si nezasluhuji její vstřícnost a snahu, natož abychom spolu navázaly nějaký více srdečný vztah, jak jsem si kdysi přála. O kočce tedy ani nemluvím. Vzhledem k tomu, že její uznávanou autoritou je otec, který je věčně v práci a při těch málo příležitostech, kdy se spolu vidí, resp. kdy se sejde celá rodina, ji víceméně, až na nějaké občasné výjimky, podporuje, zvedla jsem bílý prapor. Snažím se neprovokovat a udržovat příměří na všech čtverečních metrech našeho domácího teritoria.

Protože Kryštof začal vřískat jako na lesy a já mám raději ticho a klid než zbytečný rámus, který se poslední dobou ozýval v našem domě čím dál častěji, odešla jsem do koupelny. Svlékla jsem si špinavé oblečení a umyla si ruce, abych se mohla chvíli věnovat dítěti. Při té příležitosti jsem se na sebe podívala do zrcadla nad umývadlem. Unavené oči se už ani nesnažily zažehnout jedinou jiskřičku při pohledu na svůj vlastní odraz v zrcadle, mastné vlasy ráno narychlo sepnuté do asymetrického drcku a jemná povadlá kůže na krku způsobily to, že na místo jakéhosi vzteku a tiché zlosti na vrtkavé počasí a práci navíc nastoupil v mém nitru pocit smutku. Proč se tolik honím, co z toho mám, jak se mi to všechno vrací? Umyla jsem si ruce a šla jsem do lednice zjistit, zda ze včerejší dvojnásobné dávky rozšlehaného, nasladko ochuceného tvarohu ještě něco zbylo. Bohužel se tam skvěla jen malá miska. Sice též s tvarohovou porcí, ale ochucená pažitkou a jarní cibulkou. A takovou dobrotou bych se svému pětiletému synovi nezavděčila.

Než jsem zhodnotila zásoby v domácnosti, Kryštof se přece jenom trochu uklidnil a už jen přerývaně škytal s očima upřenýma na železného Tomáše, koulejícího očima a sunoucího se po kolejích. Kovový modrý fiátek mačkal v dlani a držel ho tak, aby i jeho světýlka mohla sledovat dění v televizi. Musela jsem se usmát. Vždycky, když jsem se dívala na jeho kulaťoučký obličej a čistý pohled, když na mne promluvil svým bezelstným hláskem anebo ke mně natáhl své buclaté ručky v absolutní důvěře v bezpečí a konejšení, uvědomila jsem si, že právě pro tohle mi stojí za to chodit po tomto domě s vařečkou v ruce. S vysavačem, s konvičkou, s kolíčky na prádlo, s houbičkou na nádobí a hadrem na schody. V poslední době mi však připadalo, že to není ten správný způsob, jak vytvořit synovi pocit domova, zázemí a bezpečí. Ano, jistě, je to součást rodinného krbu a jeho tepla, ale nějak se mi zdálo, že začíná chybět láska. Taková ta všudypřítomná a přirozená. Ve volných chvílích jsem mu dávala najevo já tu svoji, ale měla jsem pocit, že malé dítě jí potřebuje víc. Dvakrát víc, nezměrně víc, nevyčerpatelně. I když musím uznat, že lásku mu projevoval i Černo-uch, ovšem pouze za piškot, případně kus jiného dětského, potažmo kočičího pamlsku. Jak už jsem předeslala, šestnáctiletá Dominika neměla příliš času rozsévat po domě lásku, vstřícnost či jakoukoliv jinou podobu náklonnosti či vzájemnosti. A to bohužel ani v případě nevlastního bratra. Zvláštní je, že přesto, že většina jejích vrstevníků byla trapná, narušená nebo jinak ujetá, ráno kvůli nim trávila třicet minut v koupelně, za šminky dávala téměř dvě třetiny svého, na můj vkus přemrštěného kapesného a jednotlivé halenky z nemalého šatníku nosila maximálně jednou do měsíce, aby se neokoukaly. Kryštofův tatínek dával synovi svou lásku v podobě občasného lízátka, mléčné čokoládové tyčinky nebo barevných lentilek. V podobě pozdravu nazdar chlape, občasné pusy na dobrou noc anebo větou Jasně, zítra to spolu zkusíme, postavíme, opravíme… Zítra se na to spolu mrkneme bylo taky časté. Z těchto jednotlivých závazků pak tvořil balíčky, řádově tak po pěti, sedmi kusech nesplněných slibů a jako odškodnění ho vzal s sebou do autoopravny, součásti firmy, podívat se na auta. Většinou se spolu prošli po servisu, Kryštof si zvolil auto, na které si ukázal, a mohl se do něho posadit za volant, zablikat a zatroubit. Taky se šel s nějakým strejdou podívat na motor, udivit kolemstojící (podřízené svého otce) svým pětiletým rozumem a přehledem o autech, vyprovokovat je tím k pochvale, někdy dokonce i potlesku, aniž by tušil, že v samé podstatě jde jen o pouhopouhou klaku. A jako třešnička na dortu bývala návštěva cukrárny naproti servisu, kam ho vodila teta Štěpánka, která, přestože sama v práci kávu vařila, pocucávala latté, zatímco Kryštof se vrtal v nazdobených pohárech s obrovským kopcem nadýchané šlehačky.

To se potom vždycky vrátil Kryštofek domů s pocitem, že za ruku ho drží sám velký Bůh, a ten den byl nejhezčí ze všech posledních dvanácti, dvaceti nebo pětadvaceti, v celé řadě všedně ubíhajících dní, kdy já jsem s ním jenom stavěla kostky, vymalovávala obrázky, vařila všechny druhy jeho oblíbených kaší, denodenně jsem s ním chodila do školky a ze školky, čutala si na zahradě s míčem, vyprávěla pohádky a učila ho poznávat barvy.

Hluboký talíř s čerstvě uvařenou krupicovou kaší jsem položila před Kryštofa, posypanou kakaem i troškou skořice, vydatně zalitou rozpuštěným máslem. Jeho výraz jsem vnímala jako zadostiučinění, poděkování i vyznání lásky. Dětská zářící očka jsou nejkrásnější světýlka na zemi.

„Pěkně papej,“ poradila jsem mu zbytečně. „A Černouchovi nedávej.“

„Neboj, nedám,“ slíbil mi syn, zatímco si lžičkou v talíři vytvářel světlehnědou patlaninu. Přidřepla jsem k němu a sledovala jsem, jak soustředěně promíchává světlou a tmavou hmotu. Usmála jsem se. Kryštof se na mne podíval a mlaskl mi neobratnou pusu na tvář.

Mám tě rád, přála jsem si slyšet větu, o které jsem věděla, že existuje. Mám si ji vyprosit alespoň u syna?

Prcek měl právě plnou pusu nevzhledné pochoutky.

„Mám tě ráda,“ řekla jsem mu a nedočkavě visela na jeho rtech. Skutečně jsem v tu chvíli potřebovala slyšet, že mě má někdo rád.

Nebesky se na mě usmál svýma modrýma, pomněnkovýma očima a přestože mu gejzír kaše smíchaný se slinami prskal z pusy, nemohla jsem se přeslechnout: „Škoda, že velké vlaky neumí mluvit jako Tomáš.“

*

Mezi jednotlivými úkony na zahradě a kontrolou Kryštofa jsem odbíhala k televizi a sledovala jsem přímý přenos ze zatopených oblastí. Už poněkolikáté jsem vytáčela číslo na Dominiku, která mi nezvedala telefon.

Konečně.

„No?“ ozvalo se znuděně ve sluchátku, ale neměla jsem čas ani náladu si uvědomovat, jakým tónem se mnou mluví.

„Kde jsi? Prosím tě, potřebovala bych, abys přišla co nejdříve domů,“ řekla jsem více méně prosebným nežli autoritativním tónem a dle toho se mi dostalo patřičné odpovědi.

„A proč jako? Jsem u Oskara a sledujeme zprávy. Všude se vylila voda.“

„A to tě nenapadlo jít okamžitě domů?“ nechápala jsem a přemýšlela jsem, zda je možné, aby se i mojí nevlastní dceři snížila s opadávající vodou hladina jejího IQ a smísila se s bahnitou říční špínou, která už nenávratně odtékala pryč.

„Hmm, napadlo, ale tady je sucho a útulno.“

„Tak se seber a okamžitě mazej domů, potřebuji, abys pohlídala Kryštofa,“ začala jsem vkládat do svého hlasu více naléhavosti.

„U nás je taky voda?“ ptala se moje nevlastní dcera se stejným zájmem, jako by zjišťovala, jestli se vylila i voda z Indigirky.

„Mazej domů, všechno zjistíš, až dorazíš. Já musím do školky.“

„Ale jak mám jít domů, když je povodeň?“ zkoušela a já jsem zcela zřetelně slyšela její tlumený smích, který patřil Oskarovi. Bylo zřejmé, že v něm nachází maximální oporu a podporu.

„Nehodlám s tebou dál diskutovat. Je konec června, sundáš boty a těch několik metrů dojdeš. Nebo tě Oskar přiveze.“

Na druhé straně byl chvíli klid, patrně přiložila ruku na telefon a společně s Oskarem hledala další argumenty proti mně.

„Může si stříknout vodu do motoru,“ papouškovala po chvíli a čekala na vítězství.

„Oskar bydlí na kopci, tam se voda nedostala a na silnici už taky není. Doveze tě k domu a zahradou to projdeš. Za patnáct minut očekávám tvůj příchod,“ ukončila jsem a cítila jsem, jak zrychleně dýchám. Proč s ní musím vždycky tak sáhodlouze vyjednávat? Šimon by řekl jen jednu větu a do deseti minut by byla doma.

*

„Tak co, jak to tam vypadá?“ zeptala se Dominika, když jsem se vrátila ze školky, do které jsem chodila odpoledne na pár hodin uklízet. Po dlouhé době jsem v jejím hlase cítila účast.

„Je to dobré, voda se zastavila kousek pod budovou, takže se, dá se říct, nic neděje. Nejhůř to odnesla celá jižní část vesnice dolů od náměstí. Konopáčkovi měli vodu do půlky kuchyně a Orálkovi taky.“

„No jo, copak Orálkovi,“ zhodnotila s despektem dcera a mně tím připomněla, jak se kvůli nejmladšímu a nejhezčímu Orálkovi v sedmé třídě trápila, a když zjistila, že o ni skutečně zájem nemá, začala se do něj navážet alespoň kvůli jeho příjmení. A nejmladší Orálek dal svým chováním najevo, že je nejen pohledný, ale i inteligentní a její provokace s úspěchem ignoroval.

*

V půl deváté večer se přihrnula další velká voda, tentokrát v podobě příchodu mého manžela.

„Nahrnulo se nám to do dvora, dovedeš si to představit? Museli jsme to všechno zachraňovat sami, protože máme hrozně schopné hasiče a vykašlali se na nás,“ láteřil jízlivě.

„Na vás možná jo, ale na lidi ne,“ měla jsem pocit, že bych se měla postavit na stranu mužů v uniformách, které jsem dnes odpoledne sledovala při práci. Chvilkami mně to až vhánělo slzy do očí, když jsem viděla tu jejich spolupráci, součinnost a obětavost. V duchu jsem musela před nimi smeknout.

„Co to plácáš, víš, kolik máme na dvoře aut?“

„No právě, aut,“ nemohla jsem mlčet.

Mávl rezignovaně rukou a zadíval se na televizi.

„Co máme k večeři?“ vzpomněl si, jakmile se uklidnil a jeho organismus začal vysílat signály svých potřeb.

„Něco si vezmi,“ zavolala jsem od žehlicího prkna.

„To myslíš vážně?“ mluvil se mnou jako se svojí sekretářkou, která mu nedopatřením osolila kávu.

„Nekřič, Kryštof dnes špatně usínal, tak ať ho nevzbudíš,“ napomenula jsem ho a přemýšlela, jestli jsem dnes vůbec něco obědvala a večeřela já. Obědvala. Dojedla jsem čtyři polévkové lžíce studeného Kryštofova světle hnědého amarounu.

Za chvíli vplula do obýváku Dominika s usmaženými vajíčky a dvěma krajíci chleba, které položila před otce.

„Ty jsi zlatíčko,“ zazpíval Šimon. „Ještěže tě mám.“

Zatvářila se skromně jako Nastěnka a nechala si dát pusu do vlasů.

Zuřivě jsem tlačila horkou plochou žehličky do pánské béžové košile a skrápěla ji svými slzami. Tajně. Vadilo mi, jak Dominika využívá každé příležitosti zavděčit se otci. A přitom, když měl Šimon tu svoji náladu, dokázal se po ní vozit stejně jako po mně, častokrát bez zjevné příčiny.

Je vážně možné, že by se ani nezeptal, jak se celé to vylití řeky dotklo nás? Respektive jeho domu? Ano, správně, už ani nečekám, že by se podíval kolem sebe a zeptal se, jak jsem to zvládla JÁ. Je červen, o půl deváté je ještě světlo a vchod do domu máme jen jeden. Všechno bylo v okamžiku jeho příchodu domů ve stavu jako před zalitím říční vodou.

*

Do svého muže jsem se zamilovala na první pohled v malé prodejně čerstvého pečiva přímo pod Brněnskými pekárnami. Už od brzkého rána jsem prodávala prvním ranním ptáčatům sladké i slané svačiny, rozdávala jsem úsměvy a byla jsem ráda, že jsem našla pracovní místo, kde se mi líbilo. V celém širokém okolí se linula od samého rána vůně čerstvého pečiva a já se svojí kolegyní Lenkou jsme pro mnohé zákazníky znamenaly start do nového dne. Bavilo nás to. Dát první úsměv někomu, kdo se teprve probouzí, a vyloudit na něm totéž, nás povzbuzovalo. Hrály jsme tak jakousi hru, která nás motivovala, a dál jsme rozesmívaly i ty největší bručouny.

Jedno ráno vešel do prodejny upravený pětatřicátník a já jsem nebyla schopna ani úsměvu ani pohybu. Na rozdíl od něho. Jeho rty se na mne mile usmály a jeho obličej přitáhl moji pozornost. Trošku zapadlé modré oči mi poslaly jakési sladké teplo, které se mi okamžitě rozlilo po těle, v těle, v hlavě, v srdci. Nevím, jestli jsem mu poslala stejný signál zpátky, ale od toho okamžiku se u nás pro čerstvé pečivo začal zastavovat pravidelně.

Když mě po dvou týdnech pozval na kávu, cítila jsem závrať a zbytek zákazníků do konce směny musela víceméně obsluhovat kolegyně Lenka. Dělalo mi problém rozpoznat rohlík od loupáčku a kolik je jedna a jedna mi bylo úplně fuk. Vznášela jsem se kdesi nad pekárnou, nad Brnem, nad celou zemí.

Zamilovala jsem se. Krásně, intenzivně a bezhlavě. A jak už to u takových lásek chodí, zcela slepě.

*

„To není chlap pro tebe,“ říkal mi tenkrát Květák a já měla pocit, že mi moji lásku nepřeje.

Byli jsme s kudrnatým Květoslavem, alias Květákem, jako bratr a sestra. Oba dva jsme od malička vyrůstali v dětském domově a stali se z nás nejlepší kamarádi. Sourozenci. Souputníci. Jak jsme dospívali, jeden druhého jsme drželi v těžkých chvílích nad vodou, nad systémem domova a nad záští závistivců. Nad věcí. Věděli jsme, že všechno v dalším životě záleží jen na nás samotných, a tak jsme se snažili. Poslední roky jsme na sobě makali, poctivě jsme se učili a úspěšně jsme odmaturovali.

A najednou to skutečně přišlo. Doba vyvádění mladých. Museli jsme vylítnout z hnízda. Z hnízda, kde zůstala ještě spousta ptáčat a bylo třeba uvolnit místo těm ještě pořádně neopeřeným.

Stáli jsme na prahu nového, samostatného života, stáli jsme na kraji hnízda a sbírali odvahu k prvnímu odrazu, k prvnímu roztáhnutí křídel.

V jeden den jsme spolu opustili zdi dětského domova a postavili se na vlastní nohy. Měli jsme začít žít zcela samostatně. Pro začátek jsme dostali místo ranečku s buchtami nějaké peníze, alespoň na boty pro první samostatné krůčky. Ruku v ruce jsme se vydali na cestu. Oba dva jsme si našli práci a abychom to měli jednodušší, začali jsme spolu bydlet v malé garsonce v Bohunicích. Vzájemně jsme si byli oporou ve všech svých prvních životních počinech a oba stejně jsme cítili, že jsme jeden pro druhého jediná rodina, kterou zatím máme.

O to víc jsem nerozuměla tomu, proč mi moji krásnou a velkou lásku nepřeje. Nikdy jsem neměla pocit, že by se na mě díval jinak než jako na sestru nebo kamarádku.

„Tak proč mi to nepřeješ?“ pořád jsem z něho loudila odpověď, protože věta, že je to sebestředný egoista, který dostane to, co si zamane, a jde si za svým, mi jako odpověď nestačila.

„Ale to je dobře, ne? Že si za něčím jde a podaří se mu toho dosáhnout?“ nechápala jsem s naivitou svého věku jeho slova a svého milovaného Šimona jsem považovala za ctižádostivého silného jedince. Prostě osobnost každým coulem. A krásná. Zdálo se mi.

„Ty na to jednou přijdeš sama,“ uzavíral naše debaty, které nikdy nikam nevedly, můj spolubydlící. Správně, spolubydlící. Jako by nově příchozí muž začal nenápadně a pozvolna přetrhávat jednotlivá vlákénka, která mě s Květákem spojovala. Pilníčkem na nehty šmirgloval Šimon větev mezi mnou a dosud jediným nejbližším člověkem v mém životě.

„Jsi jako opilá,“ řekl mi jeden večer Květák, když přišel s návrhem, že bude lepší, když se odstěhuje, a začali jsme se spolu poprvé v životě hádat.

„No a? Opilá láskou, a co je na tom špatného?“

„Nic. Jen se ti snažím celou dobu říct, že jsi ztratila veškerý zdravý úsudek a soudnost.“

„A co je špatného na tom, že srdce má důvody, které rozum nemá?“ bránila jsem se pořád dokola.

„Mati, ty si neuvědomuješ, že skáčeš, jak on píská?“ říkal a snažil se mi otevřít oči už tenkrát.

„Ale já to přece dělám ráda, mně to nevadí,“ spustila jsem další obhajobu sebe sama.

„Zobeš mu z ruky. Až příliš.“

„No a? A vůbec, nestarej se. A taky si někoho najdi, ať se přestaneš plést do věcí, do kterých ti nic není,“ vypustila jsem neuváženě.

„Neboj se, najdu. Jen co najdu sám sebe, slibuju, že se poohlédnu po nějaké nevěstě,“ řekl a smutně se usmál.

Druhý den si sbalil věci, dal mi klíč od garsonky a do konce měsíce mi zaplatil podíl svého nájmu.

A odešel.

A já jsem namísto stesku a pocitu ztráty nejbližšího člověka cítila úlevu.

Musím uznat, že jsem z nově poznávaných vjemů, které jsem zažívala se Šimonem, byla naprosto unešená. Vlastně se dá říct, že jsem celých bezmála dvacet let citově strádala. A to jak po stránce fyzické, tak psychické. V dětském domově o mě bylo postaráno, to musím přiznat. Ale tak nějak pouze po materiální stránce, nikoliv citové. A tak nebylo divu, když se na mě Šimon teple usmál a něžně mě pohladil, že jsem se topila v přívalech nových opojných chvilek, které jsem chtěla zažívat stále znovu a intenzivněji. Že jsem tála pod každým jeho něžným slovem a roztávala pod každým dotykem. Když jsem u něj poprvé strávila noc, nemohla jsem se nabažit toho, že společně sdílíme jedno lože, přikrýváme se stejnou peřinou, stejně voníme, stejně dýcháme, stejně mlčíme a společně sténáme. Poprvé jsem poznala živočišné teplo někoho blízkého, které se mě bezprostředně dotýkalo, souznění těl, elektrizující požitek z pohlazení. Poprvé jsem poznala vášeň, rozkoš, touhu, závrať. A to všechno pod jeho rukama. Milovala jsem šimrání v podbřišku, sotva se mě dotkl svými ústy, nastavovala jsem mu ňadra i klín, jako šelma jsem se rozkošnicky protahovala pod jeho dlaněmi. Milovala jsem jeho vůni, hlas, vrásky. Milovala jsem bolest i rozkoš, kterou mi působil svými tvrdými pohyby, a poprvé, když jsem ucítila orgasmus, jsem si přála, aby ta chvíle nikdy neskončila. Milovala jsem ho takového, jaký byl, a jestli to mělo znamenat, že se mnou manipuluje, pak jsem si přála, aby nikdy nepřestal.

*

Na svatbu mi Květák tenkrát nepřišel, ale když jsem ho pozvala na oběd, abych se s ním rozloučila, protože odjíždím se svojí novou, doopravdickou rodinou do Zlína, rozešli jsme se v dobrém.

„Nezapomeň, vždycky tu budu pro tebe. Jsem tvoje rodina. I když rodina snad…“

„Nech toho,“ napomenula jsem ho. „Jsi moje první rodina. A vždycky budeš.“ Když jsme se pak vzájemně objali a zhluboka jsme si pohlédli do očí, měla jsem náhle pocit, že poprvé pochybuji o správnosti svého rozhodnutí. Byl to je záchvěv. Kratičký, ne příliš intenzivní. Myslela jsem si, že je to důsledek loučení s Květákem a představy odjezdu do neznáma. Do nového života bez svého bratra a ochránce. S novým mužem a jeho dcerou.

*

Bylo přesně deset dopoledne, když se ozval zvonek u dveří. Paní Filková je přesná jako hodinky, blesklo mi hlavou a spěchala jsem otevřít.

„Pojďte dál,“ zvala jsem ji. Kryštofek byl ve školce, do které jsem si pro něho odpoledne chodila a při té příležitosti jsem oběhla jednotlivé třídy s mopem a prachovkou v ruce. Byl to můj částečný pracovní úvazek. Šimon o něm věděl a byl s tím smířený. Nejraději by mě však měl doma jako kuchařku, uklízečku a vychovatelku, zcela závislou na něm. Bohužel, do vínku mi bylo pravděpodobně dáno víc, a tak mě tato přidělená životní role přestala uspokojovat již po pár měsících a domluvila jsem si v místní mateřské škole částečný úvazek na úklid. Kryštof byl ještě malinký a já jsem si ho chtěla užívat, nicméně jakmile začal chodit do nejmenšího oddělení školky, neměla jsem doma stání. Šimon stále tvrdil, že se o nás postará, že chce, abych byla jeho princeznou, kterou si chce doma hýčkat a opečovávat, a nedopustí, abych si na úkor rodiny budovala kariéru.

„Tak ty chceš takový malý patriarchát, jo?“ laškovala jsem tenkrát.

„Ale lásko, víš vůbec, co je to patriarchát?“ řekl povýšeným způsobem jemu vlastním, který jsem tenkrát nevnímala. Pořád jsem ho viděla jako úspěšnějšího, staršího, zkušenějšího a hlavně, stále jsem ho slepě milovala.

„Jistě. Muži vládli ženám,“ nedala jsem se.

„Ne, muži ženy ochraňovali,“ řekl a protože jsem ho považovala i za chytřejšího, dál jsem o tom nepochybovala a celou situaci jsem vzala tak, jak je. Můžu uklízet ve školce.

Jednotlivé dny se podobaly jeden druhému jako vejce vejci.

Jeden rok stíhal druhý a já jsem se ze šťastné ženy měnila ve spokojenou. Bydlela jsem v krásném domě, měla jsem muže, kterého jsem si vzala z lásky, a pod rukama mi kvetla kytička nejkrásnější, malý Kryštofek.

Zamilovanost odezněla.

Láska vyprchala.

Namísto ní měla zůstat v našem vztahu vzájemnost, respekt a tolerance, kterým se však, bohužel, do našeho domu nechtělo. Prozřela jsem. Došlo mi, že roli princezny někdo přepsal na roli poddané, kterou jsem začala hrát už dávno, aniž bych si to uvědomila. Snad bych i připustila, že jsem se stala spíš nevolnicí, řeholnicí a inventářem na Šimonově statku.

Měla jsem pocit, že se z našeho vztahu vytratila vzájemná úcta. Jeho úcta. Ke mně.

„Ale on k tobě nikdy žádnou úctu neměl, Mati,“ říkával mi do telefonu Květák, když jsme spolu mluvili. A právě proto, že mě vždycky takhle, nebo nějak podobně utřel, když jsem měla pocit, že si potřebuji postěžovat a ulevit, měly naše hovory čím dál delší prodlevy. Náš vzájemný kontakt už dávno neměl tu frekvenci, o které jsme si mysleli, že bude hlavním společným fáborkem na našich cestách životem.

Najednou jsem měla pocit, jako kdybych před pár lety ve svatebních šatech podepsala smlouvu o dobrovolném pracovním poměru, jehož náplní práce je zajišťění výhřevnosti krbu a vytvoření tepla domova. Měla jsem čím dál naléhavější pocit, že jsem v domě pouhým inventářem, se kterým se prostě počítá. Začala jsem si uvědomovat, že Šimon mě má rád jako součást svého domu, jako pěknou panenku na klíček, kterým když otočí, tak začne zpívat a točit se do kolečka do té doby, než se mu omrzí.

Najednou jsem viděla panovačnost v jeho chování a jeho rozhodnost, která mi na něm dříve tolik imponovala, mi brala právo na vlastní názor a prosazení čehokoliv, na čem mi záleželo a co jsem si přála.

Týdny střídaly týdny a já jsem se začala dusit. Potřebovala jsem se nějak seberealizovat, něco dělat. Sama se rozhodovat, sama sebe někde uplatnit, sama za něco zodpovídat. Dennodenní stereotyp mě ubíjel, ubíjela mě samota a trápila mě svým způsobem i bezmoc. V zásadních věcech jsem se neuměla Šimonovi vzepřít a pokud ano, obrátilo se nakonec všechno proti mně.

Neměla jsem žádnou kamarádku, protože pokud k nám někdo ze začátku, po nastěhování do našeho domu přišel na kávu nebo na víno, Šimon je svým autoritativním chováním od dalších návštěv odradil. On udával téma, na jaké se budeme bavit, on určoval, co budeme pít, on vlastně usměrňoval i moje chování a despoticky opravoval moje názory. Sama jsem přestala mít zájem, aby k nám kdokoliv chodil, a tím jsem se, myslím, Šimonovi zavděčila. Vůbec mě nenapadlo, že by to měla být nějaká nepřímá manipulace. Viděla jsem to tak, že Šimon mě miluje a chce mě mít jen pro sebe. A za to jsem se na něho přece nemohla zlobit.

Přesto jsem začínala mít pocit, že takhle to nemůže trvat do nekonečna. Že se něco musí stát. Myslela jsem si, že potřebuji práci. Někdy mě dokonce i napadlo, že potřebuji vypadnout. Z toho domu, z toho stereotypu, z té ubíjející jednotvárnosti.

A tak jsem prostě začala myslet na zadní kolečka. A jak známo, budu v případě nutnosti potřebovat pořádný podvozek.

Začala jsem prodávat známou kosmetiku. Na myšlenku podomního prodeje mě přivedla jedna maminka v čekárně u pediatra a já jsem se pro to okamžitě nadchla. Napřed jsem si myslela, že to budu dělat oficiálně při mateřské dovolené, ale vzhledem k tomu, že Šimon, dnes už ze zcela zjevných příčin, byl proti, musela jsem si pořídit takzvanou bokovku. A musím přiznat, že mi takové pomyšlení dělalo i trochu dobře. Hned je ten život pestřejší a méně nudný. Když jsem to volala Květákovi, dostala jsem pochvalu a musela jsem mu slíbit, že o vydělaných penězích se Šimon nikdy nedozví a použiju je jen v krajním případě, a to je nemoc dětí nebo moje. Anebo Květákův finanční bankrot.

Začala jsem prodávat kosmetiku a hned mi bylo líp. Měla jsem dobrý pocit, když jsem věděla, že se musím naučit něco nového, a ještě lepší pocity se dostavovaly s každým prodaným kelímkem, každou objednanou dózičkou, a úplně nejlepší bylo, když se ke mně zákaznice vracely a byly spokojené.

Kupodivu věčně zaneprázdněný Šimon si už druhým rokem ničeho nevšiml. Neměl možnost. Tak jak jsem poctivě stírala stopy po všech botách v zádveří domu, stejně tak jsem stírala stopy po, dnes už stálých, zákaznicích, se kterými jsem listovala jednotlivými katalogy a nabízela jim oblíbenou kosmetiku. Tím jsem si přišla měsíčně na docela slušnou částku peněz, kterou jsem mohla pravidelně přikrmovat svůj účet, ze kterého se pomalu, ale jistě stával malý pořízek.

„Brusinkový čaj, že?“ ujistila jsem se, jestli mám ten správný sáček v hrnku, a po odsouhlasení jsem ho zalila vroucí vodou.

Paní Filková, maminka Dominičiny spolužačky, byla nadšená, když jsem jí rozmluvila kosmetickou řadu na problematickou pleť za poměrně vysokou částku.

„Máte pravdu, na hormony žádná mastička nezabere. To si holky musí prostě prodělat stejně, jako malé děti neštovice,“ opakovala s přesvědčením moje slova. „A jaký krém na ten dekolt mi teda doporučujete?“

Usmála jsem se, jak to funguje. Nemusela jsem absolvovat žádná školení, abych se naučila mluvit ženským jazykem se svými sousedkami a přítelkyněmi známých. V tuto chvíli měla paní Filková pocit, že ušetří za zbytečnosti a navíc si odnese krém, se kterým nepočítala.

„Víte, co dělá Dominika?“ mluvila jsem k ní přátelským tónem. „Jednotlivá místa si večer poťuká zubní pastou a ta pupínky do rána vysuší, takže se dřív odloupnou. A když už jsme se dotkly těch neštovic, tak je to vlastně podobné jako pudr. Ten taky jednotlivé pupínky vysuší, aby se pleť brzy ozdravila. Ráno si pleť pořádně vyčistí, namaluje se a jde. A je to vlastně dobře, aspoň se už o sebe učí dbát v tomto věku a snad jim to vydrží. Starého psa už novým kouskům nenaučíš, znáte to. Podívejte se na mě. Já jsem tehdy ty možnosti neměla a dnes se líčím, akorát když jdu na nějakou oslavu. A to ještě hodně mimořádnou. No, a pak nemám vypadat v očích své nevlastní dcery jako nějaká ubohá děvečka,“ posteskla jsem si.

„Ale paní Martino, vždyť vy to vůbec nepotřebujete,“ reagovala celkem přirozeně zákaznice a já jsem se na ni zdvořile usmála.

Přesto, že paní Filková odcházela bez kosmetické řady na akné, nesla si čisticí pleťovou vodu a korekční tyčinku pro dceru, sama pak pro sebe šampón a kondicionér s vůní vanilky, krém na ruce, na nohy a jako bonus výživné pleťové mléko určené speciálně na zpevnění dekoltu. A ještě se zářivě usmívala.

*

„Tak Kryštofku, a teďka ty kostečky rozdělíš podle barev, ano?“ klečela jsem v prázdné třídě školky vedle synka a založila první barevné hromádky. Školka už byla prázdná a já jsem měla dvě hodiny na to, abych provedla základní úklid a údržbu. Zbývalo mi už jen zabavit dítě.

„Červená, žlutá, zelená…“

Chlapečkovi zasvítila očka. „Jé, to je dobrrá hrra,“ dal si záležet na poslední, víceméně dobře zvládnuté hlásce. Protřepala jsem mu neposlušnou kštici a řekla mu, že je moc šikovný kluk.

„Tak, a kdo to bude mít dřív hotové,“ odstartovala jsem odpolední náplň nás obou a tím celou hru patřičně zdramatizovala, „tak ten dostane po večeři čokoládu.“

Stírala jsem prach z okenních parapetů a usmívala jsem se. Když Kryštof vyhraje, budu mu muset vymyslet nějakou zábavu na zbývající čas, než uklidím. Když vyhraju já, budu muset sníst po večeři čokoládu. Nezbývá mi nic jiného, než to uhrát na plichtu.

Se záchvěvem štěstí jsem se podívala na dítě, s jakou vervou hledá barevné kostky. Díky tomuto chlapečkovi jsem měla pocit, že můj život má smysl. Přesto jsem cítila, že je to málo. Že chci něco víc. Ale konkrétněji jsem to definovat neuměla.

*

„Kam pojedeme na dovolenou?“ zeptala jsem se jeden večer Šimona dřív, než usne u televize.

Překvapeně, s otázkou v očích, na mne pohlédl: „O co jde?“

O co jde? Chci si povídat, o to jde. Kryštofovi je pět let a společně jsme nebyli na žádné dovolené. Je něco špatného na tom, že se ptám, kam pojedeme na dovolenou?

„No, o letošní dovolenou, přece. Prázdniny začínají a ještě jsme o ničem nemluvili,“ zkusila jsem ledabylým tónem načít téma, které má pro mě daleko větší význam, než si můj muž myslí.

„A co tak najednou?“ divil se stále Šimon, oči přilepené na televizní obrazovce.

O tom, že by vypnul televizi, donesl láhev vína z ledničky, nalil nám do skleniček a zeptal se, kam bych si přála jet, jsem už ani nesnila. To byla hudba dob dávno minulých. Cítila jsem, jak mi to začíná být líto a jak moc mi to schází. Už jsem totiž zjistila, že náš stereotyp není jen dočasný, než synek povyroste, ale že se z něho stává poklidné setrvalé přežívání od ničeho k ničemu. Můj manžel se seberealizoval v práci, mně mělo stačit uklízet dům a vařit teplá jídla.

„Chtěla bych jet letos někam na dovolenou. S dětmi. Před rokem jsi slíbil, že letos pojedeme.“

„Před rokem jsem nic nesliboval.“

„Ale ano. Chtěla jsem jet už vloni a tys slíbil, že za rok mi to všechno vynahradíš a pojedeme na dovolenou. Říkal jsi dokonce luxusní. A nezapomenutelnou. Ale mě by stačila obyčejná, třeba někde na Šumavě nebo v Krkonoších.“

„Na Šumavě nebo v Krkonoších, jo? To je trošku rozdíl, ne? Šumava a Krkonoše.“

„Šimone, přestaň, víš moc dobře, o čem mluvím. Chci jet letos na dovolenou. Kamkoliv.“

„Nic jsem neslíbil.“

Slíbil, tím jsem se byla naprosto jistá, ale nechtěla jsem se hádat. Mlčky jsem zašívala Kryštofovy plátěné kalhoty.

„A kam bys teda chtěla?“ nakonec to nevydržel.

„Je mi to jedno. Chci si odpočnout. Nechci vařit, nechci umývat nádobí, chci si nechat donést večeři pod nos a spát celé dopoledne.“

„Ale no tak,“ protáhl žoviálně a zmlkl.

Čekala jsem, jak bude pokračovat, a nechtělo se mi věřit, že to bylo vše, čeho se od něj na toto téma dočkám.

„No tak co?“ naléhala jsem po chvíli.

„Jsou prázdniny. Spát můžeš stejně, školka je zavřená a jestli chceš, můžeme se domluvit a nebudeš pár dní vařit. Koneckonců, vaříš stejně pro děti, tak si vymyslete prázdninový program a nech vařit Dominiku. Ať se snaží, velká je na to dost. A jestli mermomocí chceš,“ otočil ke mně hlavu a strojeně se usmál, „tak na tu večeři tě můžu někam pozvat.“

Bylo to, jako kdyby mě katapultoval do vzduchoprázdna. Zalapala jsem po dechu.

„Čekala jsem nějaký konkrétní návrh,“ zkoušela jsem dál a znovu si potvrdila, že naše debaty v poslední době nikdy k ničemu nevedou.

„Právě jsem ti ho předložil,“ potvrdil moje očekávání a cítila jsem, jak mě začíná svědit v nose. Spolehlivá předzvěst přicházejících slz. Zmáčkla jsem si ho. To někdy pomáhá.

„Ještě něco?“ chtěl mi naznačit, že pro něho náš společný večer skončil.

„Přála jsem si letos nějakou krásnou společnou dovolenou. A čekala jsem od tebe nějakou zajímavou odpověď. A ta se ti skutečně povedla. Vyrazil jsi mi dech,“ stihla jsem říct ještě pevným hlasem dřív, než se mi roztřásl.

Spokojeně se zaculil a sesunul se o kousek níž do sedačky, oči stále upřené na obrazovku. Právě běžela reklama na dámské heřmánkové vložky.

*

V poslední době jsem si čím dál intenzivněji uvědomovala kradmo a nenápadně se plížícího predátora našeho manželství - ticho. Naše mlčení už dávno nemělo nic společného s krásným mlčením ve vzájemné symbióze na jakékoliv nevyřčené společné téma. My už jsme nemlčeli proto, že jsme to uměli a vzájemně nás to spojovalo, my jsme mlčeli proto, abychom spolu nemluvili. Abychom spolu nemuseli mluvit. A pokud už se stalo a my jsme se pustili do jakékoliv debaty, končilo to zpravidla jeho nebo mým emočním výbuchem a následovalo opět několik dní komunikační absence.

Naše dialogy probíhaly tak, že mi Šimon předestřel nějakou situaci nebo problém takovým způsobem, že mě přímo navedl na odsouhlasení nebo odkývání. Pokud jsem chtěla mít jiný názor, byl nepřípustný a já jsem nebyla hodna se jakkoliv relevantně k celé věci vyjadřovat. V ten moment jsem se měla doma držet vařečky a v práci smetáku.

Naučila jsem se raději kývat. Bylo to jistější. Nemusela jsem tak děti vystavovat zbytečným hádkám, které stejně nikdy nikam nevedly.

Neuvědomuji si přesně, kdy to začalo, ale už nějaký ten měsíc jsem pozorovala, že ačkoliv jsem řekla cokoliv, na co nebyl připravený a nechtěl slyšet, tak prostě neslyšel, co říkám. Slyšel z mé strany invektivy na svou osobu a cítil se ublížený. Ano, pokud neslyšel to, co chtěl, slyšel z mých úst útok a napadání a vždy měl po ruce pás nábojnic plných argumentů, které po mně začal, aniž by napřed varovně vystřelil, pálit jednu za druhou. Prázdná tenkostěnná pouzdra spálených nábojnic se potom vítězoslavně válela u jeho nohou, zatímco já si lízala rány. Jednotlivé zásahy byly o to bolestnější, že namísto těla zasahovaly duši.

Na svoji obhajobu uváděl, že jsem věčně nespokojená a nevděčná. Že mám všechno. Muže, který se honí (a obětuje! to vážně řekl), aby zajistil svoji rodinu, dvě krásné zdravé děti, moderní dům, zahradu, svoji zařízenou domácnost, skříně plné šatů a koupelnu plnou těch ženských serepetiček. Tak na co si pořád stěžuji, že?

Ale já jsem si nikdy nestěžovala.

Ale on to tak pokaždé slyšel.

Je pravda, že nejlepší obrana je útok?

*

„Nazdar Květáku, tak jak je v Brně?“ spustila jsem radostně, když jsem v telefonu uslyšela jeho hlas.

„Zdar Mati, tak to vážně nevím, budeš se tam muset zajet podívat,“ bavil se na druhé straně aparátu můj, stále ještě za bráchu považovaný, nejbližší přítel z dětství.

„Jak to? Kde jsi?“

„V Praze.“

„V Praze?“

„Víš, Praha je naše hlavní město.“

„Kašpare. A co tam děláš? Jak ses tam dostal?“

„Normálně, po dálnici.“

„Hele, nech toho, nebo takhle provolám majlant.“

„Ahá, zapomněl jsem, že počítáš každou korunu. Nebo už nejsi s pánem, co prodává drahá autíčka?“

„Jo, jsem. Ale jestli se mnou budeš dál mluvit tímto tónem, tak to položím.“

„Mno… ale něco jsi mi asi chtěla, ne?“

„Páni, jsem se ti dnes trefila do nálady, co?“

„Ale né, ségra, ty víš moc dobře, že pro tebe jsem tu kdykoliv. Tak vo co go?“

„Chtěla jsem si zajet do Brna a vidět tě.“

„No, tak to máš těžký. Oboje nezvládneš. Budeš si muset hodit korunou, jestli Brno nebo já.“

„Ok, tak řekni, panna nebo orel?“

„Jasně, že pták.“

„Tak a máš to. Orel. A kdy můžu přijet?“

*

„To myslíš vážně?“ rozléhal se ráno po domě naštvaný Šimonův hlas.

„Tomu říkáš vyžehlená košile? To je hrůza, to není košile,“ hřímal na mě, zatímco jsem mazala Kryštofovi rohlík Nutelou.

Položila jsem nůž i rohlík na stůl a šla jsem se na tu hrůzu podívat.

„To myslíš tady ten rukáv?“ tipla jsem si.

„To si děláš srandu? Ty to nevidíš? To už tě obtěžuje mi dobře vyžehlit i košile, ve kterých chodím do práce, abyste se tady měli jako v bavlnce?“ spustil ranní dávku nepříjemných melodií. Ani jsem nestihla pustit rádio, napadlo mě.

„No bóže, beztak si přes to dáš sako. Asi už mi chladla žehlička,“ nemínila jsem se ráno rozčilovat. Pohlédla jsem na Kryštofka. Ze židličky se natahoval po nedomazaném rohlíku. Vrátila jsem se zpět ke stolu a vzala znovu do ruky pečivo a nůž. A za to, že musel čekat, jsem přimázla ještě něco navíc.

„Na, Kryštofku, papej,“ usmála jsem se na něho a vložila mu do ruky snídani, která mu v puse spustila kolotoč slin.

Vrátila jsem se k Šimonovi.

„Proč tady děláš takovou můru kvůli prkotině?“ zeptala jsem se ho ostře. „Kdo si myslíš, že je na to po ránu zvědavý?“ ani jsem si neuvědomila svůj ostrý tón.

Nevěřícně na mě zíral.

„Jak zvědavý? Tomu říkáš vyžehlená košile? Nemůžeš svoji práci udělat pořádně? Já si taky nemůžu dovolit v práci odbývat zákazníky nebo papíry.“

Dívala jsem se, jak si obléká sako a schovává rukáv, který byl vyžehlený chladnoucí žehličkou. Přesto vyžehlený.

„No, vidíš, a není to vidět,“ chtěla jsem remízovat náš další zbytečný slovní zápas a zabránit tak nepříjemnému startu do nového dne.

Obrátila jsem se ke Kryštofovi a chtěla jít zpátky ke stolu.

Najednou mě Šimon chytil za paži a prudce mnou škubl zpátky k sobě.

„Ještě jsem neskončil. Ty když po mně něco chceš, tak to taky udělám na sto procent. Tak si toho važ a chovej se podle toho,“ cedil skrz zuby a v jeho očích jsem poprvé spatřila zlověstné blesky.

„Pusť,“ vytrhla jsem se mu. Tvrdě jsem na něho pohlédla: „Zajímalo by mě, kdys pro mě v poslední době něco udělal. Maximálně tak zvedl obě nohy současně, abych pod tebou mohla vysát, pane věčně unavený z práce.“

Vztek ve mně bublal. Že bych roztáhla mříže, abych se mohla pořádně proletět a znovu se vrátit zpět, přežívat do zlaté klece?

Zastoupil mi cestu ke stolu. „A s nějakým sakem už to na mě nezkoušej. Venku je třicet stupňů a já se budu dnes celý den pařit v saku, protože moje žena neumí vyžehlit košili.“

Co blbneš, vždyť jste v saku všichni, chtělo se mi říct, ale větu jsem nakonec raději spolkla. To si opravdu o mně myslí, že jsem taková pipka? Že nevím, že mají klimatizovaný celý objekt a v saku chodit musí, nehledě na to, že na jeho pozici je určitá image neoddiskutovatelná?

Vrátila jsem se ke kuchyňskému stolu a podívala jsem se na synka. Ten si naštěstí soustředěně shrnoval ukazováčkem nugetu z rohlíku a prst obalený sladkou hmotou si strkal do pusy. To ho zaměstnávalo natolik, že si neuvědomil, že místo rádia dnes ráno rezonuje táta.

Šimon nasupeně odešel a bouchl dveřmi.

„Ještě,“ žadonil Kryštof a podával mi pomačkaný rohlík.

Namazala jsem tedy další vrstvu nugety a zamíchala jsem si chladnoucí kávu. Chtěla jsem na všechno zapomenout, ale pobíhající mravenci v ruce a vyburcované podvědomí, které jsem plynoucími roky uspávala a uspávala, až se téměř dostalo do stavu určité agónie, mi najednou začalo třeštit v hlavě a vysílat poplašné signály. Udělalo se mi mdlo.

To, že jsem nebyla šťastná, jsem asi někde v koutku duše věděla, ale najednou jako by mi to někdo napsal velkými písmeny před oči anebo pustil do sluchátek, hluboko vsazených do hlavy.

*

Asi čtrnáct dnů nato přišel Šimon domů brzy z práce. Tedy po osmnácté hodině.

„Oblíkej se,“ řekl bezbarvým tónem. „Jdeme na večeři.“

Právě jsem dohnětla těsto na kynuté jahodové knedlíky. Kryštof jezdil po kuchyni svým modrým fiátkem a každých pět minut ke mně zvedal svoje nedočkavá očka, aby zjistil, jak dlouho to bude ještě trvat.

„Nazdar chlape,“ třepl Šimon synka po hlavě a šel se do koupelny umýt. V tu chvíli měl za zády synátora.

„Dneska jsou k večeři knedlíky s jahodami a s tvarohem. Máma nikam nemůže,“ oznamoval s fanfárou a poskakoval zpátky do kuchyně, aby uloupil z misky umytou jahodu.

Šimon vešel do kuchyně a pohledem šéfkuchaře se rozhlédl. „Za jak dlouho to bude hotové?“ zeptal se odměřeně.

„Až to bude, tak to bude, že Kryštofku?“ odvětila jsem a pro jistotu si na pomoc přivolala chlapce. Neměla jsem z Šimona dobrý pocit. Umanul si, že dnes půjdeme na večeři, a přesně to předpokládal, že se stane. Věděla jsem to. Znala jsem ho.

„Jasně,“ přitakal malý. „Máma dělá, co může.“

Usmála jsem se na něho, ale cítila jsem, že rty mám jaksi pokřivené.

„Dneska nepůjdeme,“ řekla jsem smířlivě manželovi a usmála jsem se na něho, opět strojeně. Uvnitř těla se mi všechno sevřelo. Ať to dopadne jakkoliv, vím, že dneska už toho moc nepozřu. Ať už bych měla jíst cokoliv. Poslední dobou mě zlobil žaludek.

„Měl jsi mi zavolat dopředu, do těch knedlíků jsem se mohla pustit zítra.“

„Ale půjdeme,“ stoupl si za mě zezadu a zašeptal mi do ucha. Rukama mi majetnicky zmáčkl ňadra.

Stiskla jsem zuby.

Rukama mi jel po těle a přes boky.

„Já chci taky pomazlit, já chci taky pomazlit,“ přitiskl se k Šimonovým nohám Kryštof a modrého fiátka nechal čekat na knedlíky pod stolem.

„To víš, že jo, ty kluku ušatá,“ vzal Šimon dítě do náruče a několikrát si s ním pohodil.

„Pojď mi ukázat, jak máš uklizený pokojíček,“ řekl rozverně, potom jako mávnutím proutku změnil výraz a ve dveřích na mě syknul: „Na sedmou máme objednaný stůl ve Zlíně.“

„Máš poskládané věci?“ slyšela jsem, jak se ptá Kryštofa, když spolu odcházeli do jeho pokojíčku.

„Mám, máma je skládá každý den.“

Spěšně jsem zabalila do těsta pět jahod a jednotlivé koule vhodila do vroucí vody. Bylo mi jasné, že dnes do toho Zlína pojedu. Zatímco se knedlíky vařily, běžela jsem se do koupelny trochu nalíčit a učesat.

„Za čtvrt hodiny budeš doma,“ uslyšela jsem Šimona, jak mluví do telefonu.

Hodila jsem na sebe letní šaty a běžela jsem do kuchyně nastrouhat tvaroh.

Právě jsem sypala na velké blbouny moučkový cukr, který jsem přelila máslem, když jsem uslyšela ve dveřích klíč. Dominika. Bylo přesně patnáct minut poté, co jí otec volal.

Kryštof si vylezl na židli a natahoval se po talíři.

„Musíš počkat, pálí to,“ řekla jsem a první knedlík jsem mu rozkrojila. Šťáva vytekla a jahodová vůně vnikla Kryštofovi do nosu.

„A co ty budeš papat, maminko?“ zeptal se chlapeček tak, že se mi žaludek sevřel ještě víc než doteď.

„Půjdu na večeři s tatínkem, víš? Máme chuť na maso a na víno a chceme si popovídat,“ pohladila jsem dítě po vlasech.

„A doma nemáme maso a víno?“

„Máme, ale chceme jít do restaurace. Já už bych to nestihla uvařit.“

„Aha,“ pochopil a přestal mi věnovat pozornost.

Do kuchyně vešel Šimon s Dominikou.

„Doděláš ty knedle a najíš se. Zbytek necháš v lednici. A dnes už budeš doma,“ rozdal úkoly a okem zhodnotil můj zevnějšek. Asi jsem nevypadala špatně, protože mě vzal za ruku a řekl: „Jdeme.“

„Ale já to neumím,“ protestovala za našimi zády Dominika a v jejím obličeji byly patrné stopy zlosti. Taky nesnášela Šimonovy výkyvy nálad a manipulativní chování. Čas od času měl její otec potřebu si pohrávat i s ní. Já jsem mu nestačila. Přesně jsem mohla číst Dominičiny myšlenky. Jak to, že je táta doma? Co tady tak brzo dělá? A proč mám vařit já?

Její otazníky jsem jí četla v očích a než jsem stačila cokoliv říct, Šimon houkl: „Těsto máš hotové, zbytek snad zvládneš. A pokud ne, najdeš to na internetu. Až se vrátíme, dám si to jako dezert, tak se snaž. Ahoj.“

*

Dominika neměla Martinu ráda. Její táta sice udělal v životě pár neodpustitelných kopanců, ale když se zamiloval do své nové ženy, naprosto se zklidnil a nová rodina, která se přestěhovala na Zlínsko, zezačátku skvěle fungovala. Do doby, než se narodil Kryštof. Ode dne, kdy Dominičin malinkatý bráška spatřil světlo světa, se Martina změnila a ji i Šimona od sebe začala odstrkovat. Středobodem světa se pro ni stal „malý zázrak“, jak své dítě ona sama nazývala, a všichni ostatní byli odsunuti na vedlejší kolej. Martina si přestala Dominiky všímat a z táty dělala zbytečně pitomce. Možná si to ani neuvědomovala, ale jakoukoliv pomoc jí táta nabídl, nikdy to nebylo dost dobré. Nikdy nenakoupil tak, jak chtěla, když si chtěl pochovat Kryštofka, nedržel ho správně, nikdy ho dobře neoblékl, a když ve snaze pomoci poskládal pár kousků drobného oblečení, bylo to vždycky špatně.

Povzdechla si. Knedlíky se jí moc nedařily a začala ji bolet hlava. Proč zrovna ona nemá štěstí na normální rodinu? Když bylo Kryštofovi pár měsíců, táta se na chvíli uzavřel sám do sebe, jako kdyby ho mrzelo, že novou situaci nezvládl. Že to, co si představoval, se mu nepovedlo. Potom ale, jako by si najednou uvědomil, jaké má v rodině postavení, se začal chovat divně. Panovačně, autoritativně, někdy až sobecky.

Když Dominika vytáhla z vroucí vody poslední knedlík, uklidila kuchyň a unaveně se odebrala do pokojíčku ke Kryštofovi.

„Dáš si ještě knedlík?“ zeptala se chlapce, který na ni bezelstně pohlédl. „Ne. Nechám ho tátovi.“ Dominika se na něho smutně usmála: „Tak půjdeme na kutě, co říkáš?“

*

Šimon seděl naproti mně a zase vypadal úžasně. Šarmantní, lehce prošedivělý čtyřicátník. Správné držení těla, společenské způsoby, bezchybný verbální projev. Voněl, mluvil a usmíval se. Dokonalý muž. Poslouchala jsem tok jeho slov. O tom, jak to v práci šlape, jak rozšířili servis, jak se jim zvedla křivka prodeje, jak to dělá dobře a jak jsou v Brně rádi, že za šéfa zlínské dceřiné společnosti zvolili právě jeho. Mluvil o tom, jak ho práce baví, jak by pro ni dýchal a jak by bez něj šla celá společnost do kytek. Připínal si metály jeden za druhým a já jsem si ho s němým úžasem prohlížela. Jak je možné, že to, co vidím dnes, jsem tenkrát neviděla? Přitom ty večery si byly tolik podobné. I ten člověk byl pořád stejný. Jak je možné, že se toho tolik změnilo?

Nezměnilo, to ty jsi po šesti letech konečně prozřela, uslyšela jsem odněkud z dálky Květákův vemlouvavý hlas.

*

Uplynulo asi čtrnáct dní a nabídla jsem Šimonovi k večeři čerstvý chleba s výbornou rybičkovou pomazánkou. A ochucený zelený čaj. Vše proběhlo v klidu.

Další den jsem ohřála párky.

„Co to má znamenat?“ upřel na mne káravý pohled, jako učitel na žáka, který donesl vycpaný model poláka chocholačky po hodině přírodovědy místo do kabinetu do sborovny.

„Co?“ ledabyle jsem nadhodila a dál se věnovala svým oblíbeným osmisměrkám.

„Co to je za večeři?“

„Párky,“ odpověděla jsem slušně a vadilo mi, že nemůžu najít slovo flašinet.

Najednou jsem na židli poskočila. Šimon práskl rukou do stolu a docílil tak toho, že jsem konečně zvedla oči od novin a podívala se na něho.

„Nechceš mi vysvětlit, o co tady jde? Včera chleba s pomazánkou a dneska párky?“

Věděla jsem přesně, o co mu jde, ale potřebovala jsem zjistit, jakou roli v této domácnosti ještě pořád mám. Měla jsem totiž pocit, že z původní hlavní ženské role jsem sklouzla na samý ocas komparsu, který se ani jmenovitě neuváděl v konečných titulcích.

„Já nevím, co chceš slyšet. Říkal jsi, že stejně vařím kvůli dětem. Ty, pokud vím, chodíš na obědy. A protože Dominika jezdí teď s nějakou kamarádkou na koupaliště a dávají si tam meníčko a Kryštof má jídlo ve školce, tak nevařím. Vlastně jsem jenom poslechla tvoje slova a uvědomila jsem si, že máš pravdu. Kvůli tobě vařit nemusím a děti mají teplé jídlo jednou denně, což jim stačí. A já se vždycky nějak odbudu. Místo kmitání po kuchyni si raději poležím na sluníčku a přijmu nějaký ten vitamín dé.“

Sklonila jsem hlavu zpět nad noviny a najednou jsem uviděla flašinet. Krásný flašinet přímo v levém horním rohu psaný směrem dolů. Spokojeně jsem začala spojovat jednotlivá písmenka. Ale klidná jsem nebyla, to vůbec.

Najednou mi zpod ruky Šimon vytrhl noviny a zuřivě je pomačkal. I s flašinetem. Přišlo mi to líto. Ne toho flašinetu. Toho, že jsem zjistila, že v tom komparsu jsem úplně na samém konci.

„Tak takhle nás teda odbývat nebudeš, to si piš. Od zítřka budou zase teplé večeře. Nebo bude zle, to ti říkám,“ vyhrožoval Šimon.

„A to nevyhrožuju. To myslím smrtelně vážně,“ uvedl svůj slovní atak na pravou míru a na důkaz toho smetl rukou ze stolu talíř s párky a zeleninovou oblohou na zem. Potom se, celý brunátný vztekem, otočil a odešel do obýváku. Po telefonu si objednal pizzu. Asi nějaká osobní forma protestu. Jídla bylo doma dost. Koneckonců i dva dny starý hovězí guláš, který, jak víme, čím je starší, tím je lepší. Přemýšlela jsem, jak moc chybělo k tomu, abych jednu neschytala. Měla jsem pocit, že to bylo o fous.

S určitou dávkou melancholie jsem se šla večer projít na zahradu a bylo mi líto, že naši sousedé necítili po večerech z naší zahrady vůni z grilu, nenatahovali do sebe kouř z ohně, dřevěného uhlí, masa a koření a zvědavě nenakukovali přes plot. Přišlo mi smutno dokonce i z toho, že naše stromy nikdy neviděly veselé pobíhání dětí po zahradě, zatímco muž otáčí plátky křehkého masa, pouštějící svoji voňavou šťávu do ohně, a žena servíruje zeleninový salát s čerstvým chlebem ve stínu jejich košatých korun. Sedla jsem si do plastové židle a dívala jsem se do zeleně. Sezóna grilování začíná, hlásaly titulky časopisů před dvěma měsíci. Přála jsem si to jednou zažít. Dívat se, jak ohnivé plamínky mlsně olizují kousky masa a zeleniny, cítit vůně, které spustí metabolický proces, aniž by člověk pozřel jediné sousto, a užívat si letních večerů pod širým nebem.

Vrátila jsem se zpět do obýváku. Šimon bez zájmu sledoval jeden z nekonečných ženských seriálů a na stolku se válela krabice od pizzy. Pravděpodobně čekala, až jí někdo řekne, že se má uklidit.

„A tu částku, co jsem dal za tu pizzu, ti strhnu z peněz na domácnost,“ vrátil mě zpátky do reálu manžel, a tak jsem šla a krabici vyhodila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Horko domácího krbu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.