Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Doc. PhDr. Ing. Jan Urban, CSc.

Ekonomie bez mýtů a iluzí
Co říká pravice a levice a jak je to doopravdy

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5707. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Petr Mušálek
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Počet stran 208
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Publikace vznikla v rámci výzkumného záměru Univerzity Karlovy v Praze,
Právnické fakulty „PRVOUK 04“

© Grada Publishing, a.s., 2014
Ilustrace © Miroslav Kemel, 2014
Cover Design © Eva Hradiláková, 2014

ISBN 978-80-247-4132-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-9580-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9581-2 (ve formátu EPUB)

O autorovi

Doc. PhDr. Ing. Jan Urban, CSc.

Absolvent Vysoké školy ekonomické v Praze a Filozofické fakulty Univerzity Karlovy, působil v Akademii věd, dále též jako šéfredaktor časopisu Ekonom, poradce v několika mezinárodních firmách, vedoucí katedry národního hospodářství na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. Věnuje se institucionální ekonomii, veřejné politice a ekonomii regulace i interdisciplinárním ekonomickým oblastem na pomezí ekonomie, práva, sociologie, psychologie a teorie organizačního chování.

Úvodem

Mark Twain kdysi poznamenal, že pokud někteří lidé některé věci nevědí, nemusí to být tak nebezpečné, jako když se mylně domnívají, že je znají. I když tím velmi pravděpodobně neměl na mysli rozhodování politiků o ekonomických záležitostech či způsob, jakým je vysvětlují, jeho konstatování je v tomto smyslu přiléhavé. Totéž se týká mnohdy toho, jak ekonomické či finanční události vysvětlují či jak o nich informují média. A to přesto, že poptávka veřejnosti po těchto informacích je velmi pravděpodobně vyšší než kdykoli v minulosti.

Nemáme zde na mysli informace o „tvrdých“ faktech ekonomického života, tedy ukazatelích míry ekonomického růstu, nezaměstnanosti, výši úrokových sazeb nebo burzovních indexů, ale vysvětlování toho, jak moderní ekonomika skutečně funguje, jak na ni působí určité vládní zásady a proč tomu tak je.

Ekonomické rozbory, vysvětlení či doporučení, jimiž média i politikové veřejnost zahrnují, vycházejí velmi často z ustálených ekonomických klišé či mýtů. Mnohdy k jejich šíření přispívají i ekonomové, kteří předstírají, že principy, o něž se ekonomie opírá, jsou zcela nesporné a platné vždy a všude. Když britská královna navštívila na podzim roku 2008 London School of Economics, jedno z předních ekonomických vysokoškolských pracovišť, položila přítomným profesorům jednoduchou otázku, proč si nikdo z nich ani dalších odborníků nevšiml příznaků nadcházející finanční krize. Jeden z profesorů jí tuto skutečnost příznačně vysvětlil tím, že se všichni opírali o názory ostatních a věřili, že jsou správné (což královna komentovala slovy „it is awful“).

Toto vysvětlení však ukazuje, proč se určitým názorům mnohdy daří získávat respekt a stávat se téměř nerozlučnou součástí veřejné ekonomické argumentace, aniž by se zakládaly na skutečnosti. K jejich věrohodnosti či tomu, že nevyvolávají žádné otazníky, stačí jejich časté opakování. Někdy i přes to, že špatné ekonomické zprávy vydávají za dobré a naopak.

Příkladů lze najít řadu. Prohlásí-li vláda, že se cestou k prosperitě stane zvýšení vládních výdajů (od něhož si slibuje zvýšení zaměstnanosti), zní to nesporně lépe, než kdyby prohlásila, že nás k blahobytu přivede zvýšení daní či veřejných dluhů, které je jeho nevyhnutelným důsledkem. Snížení spotřebitelské i investiční poptávky, jež zvýšení daní vyvolá, může v dané situaci dokonce znamenat, že zaměstnanost ve skutečnosti nevzroste, ale klesne.

Slyšíme-li od jiného představitele, že k oživení naší ekonomiky přispívá devalvace měny, jež posílí náš export, zní to jistě lépe, než kdyby přislíbil, že se k vyšší životní úrovni dostaneme podporou inflace, poklesem reálné hodnoty úspor (kterou tato devalvace vyvolá) a tím, že k zajištění stejného objemu dovozů budeme do zahraničí více vyvážet. Ani zastánci nutnosti posílit export většinou nedodávají (a možná si ani neuvědomují), že jediným smyslem (a z dlouhodobého hlediska i předpokladem) zvýšení exportu je zvýšení dovozu.

Přesvědčivě může na prvý pohled vyznívat i konstatování, že cestou k oživení spotřebitelské poptávky, a tím i ekonomiky, je zvýšení minimálních mezd. „Přesvědčivost“ tohoto konstatování je však podmíněna tím, že si neuvědomíme, že zvýšení minimálních mezd znamená růst výrobních nákladů, které na růst produkce působí zcela opačně.

Výše uvedené návrhy a doporučení nemusí být vždy špatné. Problémem je, že s sebou vždy nesou i vedlejší účinky. Jejich objektivní hodnocení proto vyžaduje si jejich přímé a nepřímé dopady uvědomovat a vzájemně je porovnávat. O jejich vedlejších či opožděných účincích však představitelé, kteří je předkládají, většinou mlčí. Cílem jejich zjednodušujících a často i záměrně zkreslených vyjádření je podporovat určité zájmy či politické pozice, někdy však i jen ospravedlnit neodolatelnou touhu politiků „šťourat“ se v ekonomice (a připisovat si za to body).

Ekonomické iluze vznikají však někdy i na základě chybně interpretovaných osobních ekonomických zkušeností. Často jsou výsledkem snahy hledat jednoduchá vysvětlení složitých problémů. Jednoduchá, přesto však nesprávná vysvětlení mohou vypadat přesvědčivě a být v souladu s intuicí. Mnohdy však slouží jako živná půda pro iluze vytvářené záměrně.

Ekonomie bez mýtů a iluzí se zabývá nejčastějšími mýty či předsudky, jimiž je ekonomie zaplavena, a to bez ohledu na politickou provenienci jejich vzniku. Zahrnuje typické mýty každodenního ekonomického života, iluze, které udržuje a rozšiřuje pravice, i mýty, jimiž opájí sebe i druhé levice. Její snahou je odkrýt hlavní ekonomické mýty, jež se staly součástí veřejného života, a přispět k hlubšímu porozumění tržního systému.

1. Ekonomické mýty a iluze

Co jsou ekonomické mýty a iluze? Jde, jednoduše řečeno, o argumenty či představy, které na základě správných faktů či realistických pozorování docházejí k nesprávným závěrům. Na rozdíl od zjevných argumentačních či faktografických chyb znějí na prvý pohled často velmi přesvědčivě.

Hlavním důvodem, proč jsou mýty a iluze v ekonomii (ale i některých dalších oborech) rozšířeny, je, že někteří lidé nevnímají – či nechtějí vnímat – přirozenou složitost jevů. Ignorují fakt, že jednotlivé jevy spolu vzájemně souvisejí, zapomínají na to, že lidé i firmy své chování pod vlivem vnějších okolností mění, přehlížejí skutečnost, že některé ekonomické veličiny (např. výroba a spotřeba, dovoz a vývoz apod.) jsou jen vzájemně odvrácenými stranami téže mince (když ne okamžitě, tak z dlouhodobějšího hlediska). Chybné závěry a interpretace pramení i z neopodstatněného zobecnění určitých jevů, opomíjení širších či dlouhodobějších důsledků některých ekonomických kroků či neschopnosti vidět tyto jevy v širším měřítku.

Závěry týkající se složitých systémů, k nimž ekonomika patří, většinou nelze provádět jen na základě osobních či dílčích zkušeností. A to bez ohledu na to, že jsme ekonomikou po celý život obklopeni takřka na každém kroku. Zkušenosti, které získáváme jako spotřebitelé, výrobci, zaměstnanci, manažeři apod., jsou pro pochopení ekonomických principů nesporně důležité. Pro porozumění, jak ekonomika funguje jako celek, nemají však často o moc větší význam než zkušenosti letového pasažéra pro pochopení principů aerodynamiky.

Kouzlo amatérské ekonomie

Ekonomie má tak vedle své „seriózní“ podoby i podobu amatérskou, označovanou někdy jako „udělej si sám“. Jejím názorům občas propadají i osoby, které jinak v ekonomice amatéry rozhodně nejsou, např. podnikoví manažeři či podnikatelé.

John Maynard Keynes, pravděpodobně nejvlivnější ekonom všech dob, se domníval, že většina rozšířených ekonomických mýtů souvisí se sklonem propadat vlivu určité ideologie. Jak před lety poznamenal: „I lidé praxe, kteří jsou o sobě přesvědčeni, že jsou vůči jakýmkoli ideologickým vlivům zcela imunní, jsou ve skutečnosti často v zajetí názorů nějakého dávno zapomenutého ekonoma.“ (38) Často tomu tak je, celkově se však Keynes v této věci velmi pravděpodobně mýlil. Ekonomické iluze, jimiž se „lidé praxe“, často i tvůrci hospodářské politiky či legislativy, řídí, se velmi často o žádnou současnou ani minulou ekonomickou teorii neopírají. Nesprávné představy, jimiž se řídí, jsou totiž většinou spontánní a svou povahou „intuitivní“.

Většina z těchto představ je nadčasových a neřídí se národními hranicemi: lze se s nimi setkat všude na světě. Jsou „ekonomií každodenního života“ opírající se o nesprávně interpretované praktické osobní zkušenosti, často však i o nesprávně vysvětlená širší ekonomická fakta.

Pro příklady tvrzení amatérské ekonomie není třeba chodit daleko. K jejím rozšířeným představám patří, že:

- • trh je nositelem anarchie a nespravedlnosti;

- • výrobu důležitých produktů by měly zajišťovat nebo koordinovat vlády;

- • státy by měly usilovat o vyšší ekonomickou soběstačnost;

- • zemím by prospělo, pokud by více vyvážely a méně dovážely, vlády by proto měly podporovat domácí výrobu a export a lidé by měli ekonomiku podporovat kupováním produktů domácí či lokální ekonomiky;

- • suroviny je lepší zpracovávat doma než vyvážet;

- • nové technologie ničí pracovní místa;

- • přistěhovalci ze zahraničí berou místa domácím pracovníkům, odchody pracovníků do důchodu vytvářejí pracovní místa pro mladší;

- • veřejné výdaje zvyšují zaměstnanost;

- • podnikům prospívají nižší úrokové sazby či dotace podporující jejich konkurenceschopnost;

- • průmysl je pro ekonomiku důležitější než služby, základem národní ekonomiky je materiální výroba;

- • předměty mají svou „vnitřní“, spravedlivou cenu;

- • na obchodu vždy jedna strana vydělává více než druhá;

- • bohatství vyspělých zemí je založeno na vykořisťování zemí třetího světa;

- • jednotlivci či organizace působící jako zprostředkovatelé jsou paraziti apod.

Častá je i představa, že rozhodnutí činěná trhem jsou ve skutečnosti rozhodnutími osob stojících v jeho pozadí, že trh ve skutečnosti funguje jako firma, v níž všechna základní rozhodnutí činí její vedení, že vlády svým přerozdělováním vytvářejí bohatství apod.

Osoby tyto či podobné soudy pronášející by se velmi pravděpodobně zdráhaly činit podobně kategorická a generalizující prohlášení v jiných složitých oblastech, např. v kvantové fyzice nebo neurochirurgii. Jedním z důvodů je, že amatérská ekonomie má svou přirozenou přitažlivost: její závěry či doporučení se jeví jako intuitivně správné. A naopak, konstatování, která správná jsou, budí občas dojem, že jsou se zkušeností či s intuicí v rozporu.

S amatérskými odnožemi se pochopitelně občas setkávají i jiné obory, především ty, u nichž lze využít zdánlivou osobní zkušenost. Některé z nich mohou být neškodné (např. amatérská astronomie), jiné (např. amatérská medicína) však mohou přinášet neblahé důsledky. K představám amatérské fyziky dlouho patřilo, že Slunce se v souladu se zdánlivou zkušeností otáčí kolem Země nebo že těžší předměty padají k zemi rychleji než lehčí. Dnes k nim s jistou nadsázkou možná můžeme přiřadit domněnku, že prostor v bytě ochladíme nejrychleji, otevřeme-li dveře lednice.

Ekonomie však přesto zřejmě patří k oborům, které jsou iluzemi pronásledovány více než jiné. Americký ekonom Henry Hazlitt pronesl tento soud ve své knize Ekonomie v jedné lekci již v roce 1946 a od jeho dob se toho k lepšímu velmi pravděpodobně příliš mnoho nezměnilo.

Zdroje ekonomických iluzí

Důvody, proč amatérská ekonomie a její iluze přežívají, nejsou spojeny jen s omezeným vnímáním souvislostí. Některé vznikají i na základě určitých psychologických mechanismů, například myšlení, pro něž platí, že přání je otcem myšlenky. Svou roli hraje i skutečnost, že vztahy mezi příčinami a důsledky jsou v ekonomice jen zřídka zcela neměnné. Navíc, na rozdíl od jiných disciplín, zde zpravidla nelze provádět zcela přesvědčivé experimenty. Podobně jako medicína často nedokáže zcela jasně říci, že náš zdravotní stav, který se po požití určitého prostředku zlepšil, by se nezlepšil i bez něj, nedokáže ani ekonomie mnohdy jasně konstatovat, že ke zlepšení hospodářské situace by nedošlo i bez určitého zásahu vlády.

K nejjednodušším příkladům iluzí podmíněných psychologickými mechanismy patří nerespektování toho, že některé ekonomické náklady jsou již svou povahou ztracené, a naše rozhodování by proto neměly ovlivňovat. Snaha vrátit tyto náklady do hry je vedena tzv. averzí ke ztrátě. Rozhodování založené na averzi ke ztrátě se projevuje i v situaci, kdy lidé dají přednost rozhodnutí, při němž nemohou příliš ztratit, před rozhodnutím, při němž mohou více získat.

Osobní, podnikové či veřejné náklady, které již byly vynaloženy a nelze je získat zpět (ani je následně snížit), označuje ekonomie jako náklady utopené. Vzhledem k tomu, že s nimi již nelze nic provést, neměli bychom se jimi při svém rozhodování řídit. Tak např. firma, která již vynaložila jeden milion na nákup nové technologie a následně zjistila, že tuto technologii nepotřebuje, nemá žádný rozumný důvod ji používat.

Podobným příkladem může být jídlo, které jsme si koupili, ale které nám nechutná, vstupenka na představení, o němž jsme zjistili, že nestojí za zhlédnutí, nebo další pobyt v místě dovolené, která již sice byla zaplacena, avšak neodpovídá našim představám. Ve všech těchto situacích je rozumným rozhodnutím vynaložené náklady „odepsat“ a získaný čas věnovat čemukoli jinému, co nám přináší vyšší užitek.

To je však právě to, čemu se lidé, podniky a velmi často vlády snaží vyhnout. I když vědí, že původní rozhodnutí (vynaložit určité prostředky) bylo špatné, nechtějí si tuto okolnost připustit. Ve snaze zamezit ztrátě (k níž již tak jako tak došlo) v dané činnosti dále pokračují, přestože jim přináší větší škodu či nepohodlí, než pokud by od ní upustili. Příkladem může být rozhodnutí vlády pokračovat ve financování projektu, o kterém je již nyní jasné, že nepřinese očekávané (nebo dokonce žádné) výsledky, jen proto, aby neztratila podporu voličů. I některým voličům se přitom toto rozhodnutí může zdát rozumné.

Častým psychologickým zdrojem iluzí o tom, jak ekonomika skutečně funguje, je i uvažování post hoc ergo propter hoc (poté, a tedy v důsledku toho), tedy představa, že události, které po sobě následují, spolu i souvisejí.

Na hospodářský vývoj působí vždy velká řada faktorů. Skutečnost, že se určité události vyskytly v (krátkém) časovém sledu po sobě, proto nemusí zdaleka znamenat, že mezi nimi existuje příčinná souvislost. Propadnout této iluzi je přesto poměrně snadné. Živí ji vlády se sklonem přičítat si za příznivý vývoj ekonomiky neopodstatněné zásluhy. Ke vzniku či udržování této iluze však přispívá i fakt, že dokázat, že by k určitému (např. příznivému) vývoji došlo i bez zásahu vlády (nebo by že ekonomický vývoj byl bez tohoto zásahu dokonce příznivější) může být obtížné. Důkaz totiž nelze opřít o konkrétní srovnatelnou zkušenost.

Změní-li však vláda určitou politiku, například zvýší, nebo naopak sníží daně či vládní výdaje či provede určitou legislativní změnu dotýkající se hospodářství, nemusí to vůbec znamenat, že změna, k níž v ekonomice následně došlo, je toho důsledkem. Totéž platí o krocích centrální banky, např. o zvýšení nebo snížení úrokových sazeb, intervencích na devizovém trhu apod.

Provede-li např. centrální banka v době, kdy se ekonomika začíná pomalu zotavovat, intervenční opatření znehodnocující domácí měnu (s cílem potlačit údajná „deflační očekávání“ spotřebitelů, tj. jejich přesvědčení, že ceny budou nadále klesat, a povzbudit tak spotřebitelské výdaje) a po určité době poté se tyto výdaje skutečně zvýší, mohou být skutečné příčiny tohoto zvýšení zcela jiné.

Mohou totiž souviset i s tím, že nastupující oživení ekonomiky začíná omezovat obavy týkající se stability budoucích příjmů domácností. Ukáže-li se navíc, že intervence znehodnocující měnu byla bezprostředně (ještě dříve, než k oživení spotřebních výdajů došlo) provázena dalším vzestupem úspor domácností (svědčícím o tom, že jejich obavy z budoucího vývoje zatím nepominuly), je zřejmé, že skutečný zdroj oživení byl přes ujišťování centrální banky velmi pravděpodobně někde jinde.

Variantou chyby „post hoc ergo propter hoc“ je sklon vnímat jen krátkodobé, nikoli však dlouhodobější dopady určitého kroku či opatření. Některá rozhodnutí či kroky, které se z krátkodobého hlediska zdají být výhodné, mohou mít totiž z dlouhodobějšího hlediska velmi nepříznivé důsledky. Známým příkladem jsou některé „spotřební zvyklosti“, např. nadměrné pití, nedodržování předepsané rychlosti, neodpovědné utrácení, zadlužování se apod. K dalším patří některé krátkozraké kroky státu, např. příliš rozsáhlé „tištění“ peněz.

Ekonomické iluze jsou v tomto případě spojeny s představou, že dlouhodobé důsledky určitých jevů neexistují nebo že je možné se jim vyhnout. I k této iluzi přispívají často politikové, většinou ve snaze vyhrát příští volby, a to tím, že předkládají (krátkodobé) výhody určitých opatření a zastírají jejich (budoucí) náklady. Někdy se toho dopouštějí i s posvěcením ekonomů, kteří by budoucí cenu navrhovaných opatření měli dobře znát.

Další zdroje ekonomických iluzí mohou být složitější. Souvisejí se dvěma vzájemně spjatými skutečnostmi, tzv. chybou složení a principem vedlejších účinků.

Co platí pro určitou část ekonomiky, např. určitou firmu, odvětví, jednotlivce či domácnost, nemusí nutně platit pro ekonomiku jako celek. Iluze, která tuto skutečnost nerespektuje, bývá označována jako chyba složení.

Představa, o níž se tato iluze opírá, se zdá být samozřejmá: je-li něco možné, nebo dokonce prospěšné pro určitý ekonomický subjekt (co je např. možné provést v hospodaření podniku nebo domácnosti), je možné či prospěšné i pro celou ekonomiku. Ve skutečnosti tomu tak však není. Budou-li určitým, pro sebe prospěšným způsobem postupovat všechny ekonomické subjekty, může se stát, že v konečném důsledku všichni „prohrají“. Jejich jednání se totiž na ekonomice jako celku promítne nepříznivě.

Iluzi tohoto druhu lze přirovnat představě, že chceme-li na divadelním představení či koncertě lépe vidět, je třeba se postavit. Je zřejmé, že podobná představa v praxi zpravidla nefunguje: budou-li se tímto pravidlem řídit všichni, uvidí převážná většina diváků (možná i včetně těch, kteří se postavili jako první) podstatně hůře.

Jednoduchým ekonomickým příkladem této iluze je představa, že mohou-li jednotlivci či domácnosti utrácet více, než kolik vydělají (na základě toho, že se zadluží), může tak (pomineme-li možnost zahraničního zadlužení) postupovat i společnost jako celek. To však zřejmě možné není, mimo jiné i proto, že každá koupě je současně prodejem, takže výdajům určité osoby odpovídají vždy příjmy někoho jiného. Celkové výdaje a celkové příjmy ve společnosti jako celku si tak musí být vzájemně rovny.

Nejznámějším, poněkud složitějším příkladem téže ekonomické iluze je tzv. paradox úspor. Vztahuje se k úspornému chování jednotlivců, domácností, firem, ale i vlád v podmínkách recese.

Dostane-li se ekonomika do problémů, je z pohledu jednotlivců i firem zpravidla obezřelé své výdaje omezit či odložit. Důvodem je snaha vytvořit si pro případ budoucího poklesu příjmů určitý finanční polštář. Stane-li se však toto jednání hromadným, vzniká ekonomice problém. Budou-li totiž spořit všichni, dojde tak k poklesu souhrnné poptávky a s ním i k dalšímu snížení hospodářského růstu, či dokonce k ekonomickému poklesu. Tento pokles může pro většinu ekonomických subjektů znamenat pokles příjmů, a v důsledku toho – dříve či později – i snížení jejich úspor samotných.

Paradox situace je zřejmý. Spočívá v tom, že snaží-li se všichni (ze svého pohledu rozumně) své úspory s ohledem na nejistou budoucnost zvýšit, jejich úspory (i úspory v ekonomice jako celku) klesnou. Podobně jako ve výše uvedeném případě divadelního představení platí i zde, že budou-li se touto cestou snažit svou individuální pozici zlepšit, ve skutečnosti ji zhorší. K růstu úspor společnosti jako celku může vést naopak to, že jednotlivé subjekty své výdaje zvýší, a tak své vlastní úspory sníží.

Totéž se vztahuje i na jednání státu. I když se někteří politici občas mylně domnívají, že to, co platí pro soukromé finance domácností (především nutnost vyrovnaného hospodaření), platí i pro finance veřejné, není tomu tak. Snaha vyrovnat státní rozpočet v době recese (ať již snížením výdajů nebo zvýšením daní) může ve svých důsledcích vést spíše k tomu, že se schodek státních financí ještě více zvýší.

Jiným příkladem téže iluze je představa, pro jejíž důsledky se v ekonomii vžilo označení „tragédie obecní pastviny“. Jde o situaci, kdy se velký počet osob snaží zvýšit svůj individuální blahobyt využíváním určitého společného, svou podstatou však omezeného zdroje. Snaha, jež se z pohledu jednotlivce jeví jako prospěšná (využívat daný zdroj co nejvíce), vede však dříve či později k jeho devastaci, na kterou doplatí všichni. Co „funguje“ pro jednotlivce nebo menší skupinu osob, nefunguje pro společnost jako celek.

Příbuzným zdrojem ekonomických iluzí je opomíjení skutečnosti, že každý, i jednotlivý ekonomický jev má v národním hospodářství svůj důsledek nebo protipól. Vyjádřeno jinými slovy, změní-li se určitá část nebo složka ekonomiky, změní se nutně i složky další. Jde o tzv. princip vedlejších důsledků.

Použijeme-li jednoduché ilustrace, lze nerespektování tohoto principu přirovnat k představě, že dopravní situaci v určité oblasti lze zlepšit prodloužením času, po který svítí na dopravních světlech zelená. Čas, kdy pro někoho svítí zelená, je však současně vždy časem, kdy pro jiného svítí červená. Prodloužení času, kdy svítí zelená pro všechny, je nemožné.

Pomíjení vedlejších či nezamýšlených důsledků ekonomických jevů nebo hospodářsko-politických opatření je však praxi časté. Jednoduchým příkladem je představa, že pomůže-li stát určitému podniku, odvětví nebo společenské skupině, pomůže tím i ekonomice či společnosti jako celku. Posouzení prospěšnosti nebo škodlivosti určitého ekonomického rozhodnutí lze však provést pouze tak, že jej hodnotíme v kontextu celkových, přímých i nepřímých důsledků, k nimž vedlo.

Ekonomické uvažování nerespektující princip vedlejších důsledků vystihuje velmi dobře příběh, jehož autorem je francouzský ekonom a publicista Frederic Bastiat. Příběh publikovaný již v roce 1850 se týká obchodníka, jemuž chlapec rozbil okno. Je proto nucen nechat je opravit a za jeho opravu zaplatit. Lidé, kteří byli této události svědky, se snažili obchodníka uklidnit poukazem na prospěch, který oprava jeho okna ekonomice přinese: zaměstná sklenáře a přinese mu dodatečný příjem, který zvýší jeho výdaje, a tak podpoří i další osoby. Rozbití okna je tak vlastně pro ekonomiku požehnáním, protože povzbudí výdaje, příjmy i celkovou hospodářskou aktivitu.

Chybou tohoto uvažování je, že se zaměřuje jen na to, co je bezprostředně vidět. Co na prvý pohled vidět není, je, že obchodník, který vydal peníze na opravu okna, je nemohl použít na něco jiného. Nemohl si např. koupit nové boty, a tak zvýšit příjmy obuvníka. Rozbití okna tak ve skutečnosti ekonomice jako celku žádný čistý pozitivní efekt nepřineslo: co vydělal sklenář, ztratil obuvník či kdokoli jiný, od koho by si obchodník koupil něco jiného. Společnost jako celek se naopak stala chudší, a to o hodnotu rozbitého okna.

Na klamu „rozbitého okna“ je přesto založena představa o prospěšnosti velké řady hospodářsko-politických návrhů a doporučení. V nedávných letech se k nim přiřadila např. politika tzv. šrotovného.

Z širšího pohledu lze dokonce sklenáře přirovnat k určité zájmové skupině a chlapce k lobbistům, které tato skupina najala, či dokonce k vládě. Již Frederic Bastiat se totiž ve svém příběhu zabýval otázkou, zda chlapec, který okno rozbil, nebyl ve skutečnosti najat sklenářem.

Zájmové skupiny se snaží získat od vlády výhody, např. ve formě slev či dotací. Pokud vláda jejich požadavkům podlehne, přinutí daňové poplatníky, aby náklady těchto slev a dotací uhradili. Příjemci dotací na tom nepochybně vydělávají a opatření tohoto druhu vítají. Občas možná skutečně věří, že to, co odpovídá jejich zájmům, slouží i širšímu prospěchu. Paradoxem však je, že opatření, sloužící dílčím zájmům, podporuje mnohdy i veřejnost. Podobně jako v případě příběhu s rozbitým oknem se totiž i jí někdy zdá, že tato opatření sledují obecně prospěšné cíle: stimulují zaměstnanost (např. v odvětvích zasažených poklesem poptávky), podporují export, zvýšují konkurenceschopnost apod. Náklady či odvrácená strana této podpory tak zůstávají často skryté.

To však nic nemění na tom, že stejnou nebo dokonce ještě vyšší částku, kterou určité zájmové skupiny získávají, jiné skupiny nebo daňoví poplatníci ztrácejí. Důsledkem tak není jen to, že si vzhledem k vyšším daním nekoupí předměty, jež si jinak koupit mohli, ale i to, že firmy či lidé, kteří by na jejich výdajích mohli vydělat, si nevydělají. Nevzniknou tak ani nová pracovní místa, která by mohla v jiných částech ekonomiky na základě těchto zvýšených výdajů vzniknout. Jediným efektem vládní podpory je tak přesun výroby z jedné části ekonomiky do druhé.

Oba typy ekonomických iluzí uvedené výše se mohou vzájemně prolínat. Příkladem je iluze založená na pohledu na národní ekonomiku jako na firmu. Jde o paralelu, k jejímž důsledkům patří i představa, že je-li pro firmu důležité, aby prodávala, měla by se i ekonomika ve stejném duchu snažit co nejvíce vyvážet. Historická teorie zastávající tento pohled, označovaná jako merkantilismus, byla v ekonomii široce rozšířená až do doby, kdy ji ke konci 18. století vyvrátil Adam Smith. V amatérské ekonomii i praktické politice však přežívá doposud. Její „hodnotu“ lze přitom přirovnat k ptolemaiovské představě o oběhu Slunce kolem Země.

Perspektiva firmy a národního hospodářství je odlišná a paralela mezi prodejem a exportem proto neplatí: co platí pro firmu, nemusí platit pro ekonomiku (a naopak). Důvodem jsou opět vedlejší důsledky firemního jednání dopadající na ekonomiku jako celek.

Z pohledu firmy nesporně platí, že podaří-li se jí objem jejího prodeje zvýšit, aniž by při tom byla nucena snížit cenu své produkce nebo zvýšit náklady s prodejem spojené, je to pro ni příznivé. Pokud se totéž podaří konkurenci, která ji v důsledku toho o část trhu připraví, je to pro ni nepříjemné. Aplikujeme-li tento závěr na ekonomiku jako celek, měli bychom se ve shodě s ním snažit zvyšovat její export a snižovat podíl zahraniční konkurence na jejím domácím trhu, tj. omezovat dovoz.

Zapojení do mezinárodního obchodu je pochopitelně výhodné. Slabinou paralely mezi národní ekonomikou a firmou je však nepochopení toho, že export určité země se (z dlouhodobějšího hlediska) musí vždy rovnat dovozu. Každý prodej zahraniční měny získané exportem musí být totiž dříve či později provázen jejím nákupem, a naopak každý nákup této měny, vyvolaný dovozem, provází dříve nebo později její prodej. Při pohyblivém kurzu měny pak pokles dovozu, a tedy i nákupu zahraničních měn, ovlivňuje devizový kurz národní měny a s ním i produkci ostatních domácích výrobců. Jejich cenová konkurenceschopnost na domácím i zahraničním trhu totiž v důsledku změny tohoto kurzu klesne.

Růst vývozu určité domácí firmy tak musí být provázen buď růstem celkového dovozu, nebo poklesem vývozu firem ostatních. Efekt tohoto mechanismu lze přirovnat k již zmíněnému otevření dveří lednice: její termostat po krátkém čase spustí kompresor, jehož chod začne prostor kuchyně naopak ohřívat.

Podobné iluze, založené na nerespektování principu vedlejších účinků, lze ilustrovat např. na představách, že snížení úrokových sazeb je pro podniky výhodné (protože snižuje náklady jejich výpůjček), že základem ekonomiky by měl být průmysl nebo že pracovní místa v odvětvích postižených poklesem poptávky po práci je třeba v zájmu ekonomiky jako celku chránit, někdy i za cenu odkupu podniků vládou či jejich zestátnění.

V prvém případě platí, že změny úrokových sazeb mají i řadu dalších důsledků (což je důvodem, proč správné nastavení měnové politiky většinou není lehký úkol). Pokud jde o druhý příklad, pak jistě platí, že národní hospodářství nelze stavět na službách kadeřníků nebo rychlého občerstvení. Stejně tak je však nelze stavět jen na průmyslu. V moderní ekonomice jsou všechna odvětví vzájemně propojena, takže klást si otázku, které činnosti jsou pro ni nejdůležitější, má asi stejný význam, jako zabývat se tím, který článek řetězu je nejdůležitější či zda je lepší mít v autě motor nebo brzdy.

Pokud jde o třetí příklad, pak pokles poptávky po práci, k němuž v určitých odvětvích občas dochází, je mnohdy spojen se zaváděním nových technologií. Ty mohou práci v určitých odvětvích nahrazovat a poptávku po ní snižovat. Pokles zaměstnanosti v těchto odvětvích však nutně neznamená, že ke snížení zaměstnanosti dojde i v ekonomice jako celku. Není mu proto třeba bránit (a zpravidla to v zájmu ekonomiky jako celku není ani žádoucí).

Vedlejším důsledkem zavádění nových technologií je snížení relativních cen produkce daného odvětví, jež zvyšuje poptávku po jeho produkci. S ní se zvyšuje i poptávka po nových technologiích samotných. S růstem této poptávky rostou i zisky podniků, které nové technologie zavádějí stejně jako těch, které je vyrábějí. Růst poptávky po produkci daného odvětví i technologiích, jež toto odvětví využívá, vede současně k tomu, že zaměstnanost v těchto odvětvích roste. Zvýšení jejich zaměstnanosti tak může původní počet pracovních míst více než kompenzovat.

Snaha vlády původní pracovní místa chránit vede naproti tomu zcela nutně ke ztrátě společenského blahobytu. Lze ji přirovnat k „politice zaměstnanosti“ snažící se v zájmu udržení zaměstnanosti přinutit např. podniky ve stavebnictví k tomu, aby nahradily bagry lopatami. Jejich zaměstnanost se v tomto případě jistě zvýší, jejich produkt však nikoli. Představa amatérské ekonomie, že co je výhodné pro určitý podnik či odvětví, je výhodné i pro ekonomiku jako celek, má však tuhé kořeny. Nelze proto vyloučit, že vládě, která by se o podobné hospodářsko-politické kroky pokusila, by se podařilo aspoň část veřejnosti o jejich prospěšnosti přesvědčit.

Iluze o fixním množství práce

Iluzí opírající se o podobné kořeny je představa vztahující se k fungování trhu práce, živená populistickými politiky. Jde o představu, že celkové množství práce (či celkové množství pracovních míst) je v ekonomice v určitém období pevně dané.

Jedním z důsledků této představy je přesvědčení, že vyšší zaměstnanosti lze dosáhnout tím, že celkové množství práce bude rozděleno mezi větší počet osob. Pokud by se například pracovní doba všech zaměstnanců zkrátila, nezaměstnanost by úměrně tomuto zkrácení klesla, protože o práci, která by v důsledku zkrácení pracovní doby byla „ušetřena“, by se mohli podělit nezaměstnaní. O podobnou iluzi se většinou opírá i představa, že ke snížení nezaměstnanosti může přispět omezení přistěhovalectví nebo snížení dovozu zboží ze zahraničí. Politici či veřejnost, kteří těmto představám podlehnou, nevěří, že množství pracovních míst v ekonomice lze zvýšit. Koncentrují se proto na cesty, jak stávající místa chránit před konkurencí.

Hlavní příčinou této iluze je nepochopení poptávky firem po práci. Tato poptávka není pevnou veličinou: množství práce, které firmy poptávají, závisí na ceně práce a výši poptávky po jejich produkci.

Představu o možnosti snížit nezaměstnanost zkrácením pracovní doby ekonomie vyvrátila již více než sto lety. Přesto se tato představa v rámci amatérské ekonomie periodicky vynořuje, zpravidla v obdobích hospodářského poklesu provázených vládou ekonomicky naivní levice. V nedávné v minulosti se v některých zemích promítla i v konkrétních legislativních krocích; příkladem je především Francie minulého desetiletí v době vlády socialistů, která výrazně zkrátila týdenní pracovní dobu. Tato opatření však nevedla ke snížení, ale naopak ve zvýšení nezaměstnanosti. Příčinou bylo, že zvýšila cenu práce a snížila efektivitu pracovního trhu.

Kratší pracovní doba povede k růstu pracovních míst pouze tehdy, pokud se proporcionálně sníží i mzdy (čemuž se zaměstnanci zpravidla brání). V opačném případě se totiž zvýší jednotkové pracovní náklady, což vede k tomu, že zaměstnanost naopak klesne. Část pracovních nákladů má navíc fixní povahu: příkladem jsou náklady na nábor a zaškolení zaměstnanců. Zkrácení délky pracovního týdne se tak může promítnout ve zvýšení pracovních nákladů na jednotku produkce i z tohoto důvodu. Výsledkem je opět snížení celkového počtu zaměstnaných osob.

K dalším mylným závěrům plynoucím z výše uvedené iluze je představa o tom, že zahraniční pracovníci „ubírají“ práci domácím. Imigrace sice zvyšuje nabídku práce, současně s tím však zvětšuje i rozsah ekonomiky. Noví pracovníci totiž zvyšují souhrnnou poptávku, a tím i objem výroby, což v konečném důsledku může vést k tomu, že počet pracovních míst ve skutečnosti roste. Státy s největší pracovní imigrací proto většinou nejvyšší nezaměstnanost nemívají. Totéž platí o představě, že nová pracovní místa lze vytvořit odchodem starších pracovníků do penze.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ekonomie bez mýtů a iluzí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.