Víc než láska
Jaroslava Hofmanová
Vydáno v květnu 2015 jako 12.publikace vydavatelství
Vydavatel: Pavel Kohout (www.kknihy.cz)

ISBN:
epub: ISBN 978-80-88061-26-7
mobi: ISBN 978-80-88061-27-4
pdf: ISBN 978-80-88061-28-1

Část I.

Jmenuji se Karolína Mayerová, ale kamarádky a známí mě oslovují zdrobnělinou Lina.

Můj život je napínavá detektivka, plná nečekaných událostí, překvapení a zvratů. Zažívám horké chvilky doslova denně. Třeba právě dnes, kdy jsem si připadala jako komik ve ztřeštěné komedii.

Jela jsem z práce na kole, ulicí plnou lidí a proti mně letěl bělásek. Kdepak se tady bere? Podivila jsem se, otevřela jsem pusu a motýl mi vlítl do krku. Začala jsem kuckat, ale nežli jsem se nadala, sklouznul mi do žaludku. Otřesné. Všechny vnitřnosti se mi bouřily a já měla co dělat, abych nehodu strávila bez masivních následků.

A to byl teprve začátek. Původní slunečná pohoda, se jako mávnutím proutku proměnila ve fujavici, která hrozila přívalem deště. Nad hlavami se mi začaly kupit tmavé mraky a rekordní vítr se proháněl soutěžním tempem, takže jsem se musela hodně snažit, aby mě nesrazil z kola. Opírala jsem se do pedálů a najednou moji roztěkanou pozornost upoutal středně velký, mikrotenový sáček, který kroužil nafouknutý větrem ve vzduchu a dorážel na mě. Jako by si chtěl hrát na honěnou. Kličkovala jsem po krkolomné vozovce a snažila se mu vyhnout. Jenže on si mě vybral, patrně jsem se mu líbila nejvíc ze všech okolojdoucích. Zvolnila jsem tempo a špička nohy na okamžik strnula ve vzduchu. Pytlík toho okamžitě využil a navlékl se mi na dolní končetinu obutou v zářivě bílých plátěnkách jako elastická ponožka. Svištěla jsem dál a snažila se nepohodlného obalu zbavit. Cukám nohou dopředu, dozadu i do strany, pokouším se ho setřást, ale ať se snažím sebevíc, nějak se mu nechce dolů. Za normálních okolností bych pravděpodobně zastavila a vak svlékla. Jenže mě v práci zdrželo mytí oken a teď jsem pospíchala do mateřské školky, kde na mě už netrpělivě čekala moje dcera.

Za jízdy jsem tedy vystřelovala špičkou dolní končetiny do asfaltové vozovky a škubala nohou jako při záchvatu padoucnice. Jenže sáčku se dolů nechtělo. Držel se mě zuby nehty a já zuřila. Nakonec jsem revolučně máchla údem do strany tak, až jsem si málem vykloubila kyčelní kloub a díky akrobatickému kousku mě ambaláž opustila. Zdolala jsem následujících několik desítek centimetrů a mému dopravnímu prostředku se nečekaně zablokovalo přední kolo. Jelikož to zadní pokračovalo v krasojízdě, ukončila jsem cestu pádem na asfaltovou silnici, kde jsem se rozplácla. Vítr přinesl početné krůpěje deště a můj bicykl byl absolutně nepojízdný.

„Krucifix!“ ulevila jsem si vskutku nevybíravě, zalomcovala vztekle šlapkami a až posléze si všimla neviditelného jemňoučkého igelitu, který byl namotaný v řetězu. Byl to, jak jinak, mikrotenový sáček, který jsem pracně sklepala ze svojí nohy! Právě se o mě pokoušel kolaps celého organismu, když mi do oka padl ten kluk. Vypadal docela tuctově, nic extra.

Žádné stříbrné náušnice, hroty z chirurgické ocele, výstřední roští na hlavě místo vlasů, ohromující tetování.

Prostě byl to úplně normální kluk, a přesto se mi při pohledu na něj sevřel intenzivně žaludek. Cítila jsem chvění, jako by mě zasáhl elektrický proud.

Mladík přecházel ulici směrem ke mně a při tom mě hypnotizoval pohledem. Byl drobné postavy, možná malinko menší nežli já a dlouhé hnědé vlasy, měl lehce rozcuchané větrem. Šedomodré oči si mě soucitně prohlížely a záhadný úsměv magnetizoval.

Vysutá brada propůjčovala mladíkovi vzezření silné osobnosti, člověka, který ví, co chce a také to dostane. Šel mi z něj mráz po zádech. Jak přecházel silnici směrem ke mně, nasadil si na hlavu kapucu proti dešti zcela zbytečně, neboť krémově bílá mikina na jeho těle byla nasáklá vodou stejně, jako moje tričko. Sklonila jsem zmateně hlavu a snažila si uspořádat myšlenky.

Nebyla jsem ve své kůži. Z vlasů i oblečení mi crčela dešťová voda, zuřivě jsem rvala pytlík ze řetězu a dusila se vzteky.

„Co se vám stalo? Nepotřebujete pomoct?“ zaslechla jsem suverénní tenor a srdeční sval se mi rozbušil jako pekelný zvon.

Nejistě jsem těkala očima po napršelých kalužích, které

lemoval žlutý pyl spláchnutý z kvetoucích stromů a současně se

potopila se do sivých duhovek, které svítily z oválného obličeje.

„Já…Nejede mi kolo!“ vykoktala jsem a podala mu automaticky řídítka.

Sklidila jsem chápavý pohled. Mladík se řidítek jemně dotkl. Jak se k nim přiblížil, z klokaní kapsy na břiše mu vykoukla maličká šedivá hlava s předkusem a pěkně mě vyděsila.

„Hrome! Co to je?“ vyjevila jsem se.

„Osmák,“ prohodil ledabyle, jakoby se jednalo o kapesník a moje kolo při tom popadl energicky pod paží.

„Fofrem! Dolítneme pod podloubí a já se vám ho snad zprovozním. Ať nezmokneme ještě víc!“

***

27. dubna

Moje pětiletá dcera se jmenuje Laura. Cukrová panenka, na které se příroda extrémně vyřádila, je kulatý cvalík s rovnými bronzovými vlasy, které mají ve sluneční záři oranžový nádech. Zjednodušeno - vlasy mají barvu jako zralý pomeranč a Laura je nosí ostříhané do mikáda. Oči má sice světle modré, ale protkané hustými žlutými nitkami. Když na váš přišpendlí zkoumavý pohled, odráží se v nich slunce.

Shrnuto, Laura se pyšní oranžovými vlasy a žlutýma očima. Okrouhlý nosánek má přesně na bambulce výraznou okrovou pihu a od špičky brady se táhne dvojitý puklina až k hornímu rtíku. Je neuvěřitelně upovídaná, činorodá, čiperná a na mě příšerně citově závislá. Jakmile jí zmizím pět minut z dohledu, už mě hledá. Chodí za mou i na toaletu. Celá říčná mě v jednom kuse stopuje, protože má strach, abych ji neopustila.

Chvíli nepostojí, neposedí, nepoleží, všechno jí neuvěřitelně zajímá a do všeho se neuctivě plete. Mám s ní starostí až nad hlavu, v podstatě jí dělám otroka, protože ona si nic nedokáže udělat sama. Zapínám jí knoflíky, zipy, tkaničky, češu vlasy, utírám zadek. Laura tvrdí, že to sama neumí, protože je ještě dítě. Jen já tuším, že to říká proto, abych jí byla blíž.

„Mami, kolik je hodin?“ ptá se každý večer, když nedočkavě čeká na večerní pohádku.

„Bude půl sedmé,“ halekám z kuchyně, kde připravuji něco rychlého, lehkého a laciného k večeři.

„Ale kolik je teď!“ Lauřina hlava se objevuje ve dveřích a vysoké čelíčko se přísně mračí.

„Nechci vědět, kolik bude, ale kolik je!“

Rezignovala jsem. „Je čtvrt na sedm!“

„A kdy bude tři čtvrtě?“

Zvrátila jsem oči k nebi. Jak mám vysvětlit dítěti, které nemá pojem o čase, za jak dlouho uplyne půl hodina?

***

Nahřívala jsem svojí bílou kůži na probouzejícím se jarním sluníčku, které ještě nemělo velkou sílu, ale dovedlo mě nabít energií. Nesměle mě zalechtalo teplými paprsky do očních víček a já mu slastně nastavovala bledou tvář. Několik rozpustilých dětí skotačilo na sídlišti nedaleko lavičky, kde jsem lelkovala. Děti proháněly svoje koloběžky, a když je jízda přestala bavit, usadily se na čtverhranném pískovišti, nedaleko mne. „Popozítří budou ve školce čarodějnice!“ prohlásila důležitě malá drobná plavovláska s nakrátko ostříhanými vlasy a šibalským úsměvem v dětské naivní tvářičce.

„Já vím!“ odvětila hřejivě Laura, která se oslavy čarodějnické maškary nemohla dočkat.

„Maminka mi koupila v obchodě klobouk, jako má Harry Potter!“ Sdělila všem dost věrohodně fakt, který byl pouhou fikcí. Klobouk stojí v papírnictví Na ostrém rohu něco přes stovku a já peníze netisknu.

„Mě taky!“ zapojila se do hovoru dlouhovlasá blondýnka.

„A moje maminka,“ vytahovala se dál Laura, „mi šije z pytle šaty. Koukej!“

Výjimečně prozradila Laura pravdu. Zraky všech prcků se obrátily zvědavě ke mně a se zaujetím sledovaly, jak se snažím ručně zaobroubit jutové šaty u krku. Posléze naskákaly na svoje koloběžky a jaly se objíždět náš panelák.

Laura byla ze skupinky nejmladší a měla koloběžku s malými postranními kolečky, jaké mívají nejmenší dětská kola. Dostala nevšední dopravní prostředek od mojí největší kamarádky Mariky pod stromeček. Koloběžka měla levé i pravé přední světlo, tachometr, tři barevná tlačítka, která nahrazovala rychlosti, dále brzdu a stojánek. Laura vozidlo milovala a byla na něj náležitě hrdá.

Skupinka děcek zmizela v mžiku z mého dohledu a já se dál zlobila s doděláváním karnevalového kostýmu, když se ozval dětský pláč.

„Bé! Maminko! Lenička mi rozbila kolobrndu!“ Laura přitáhla svůj dopravní prostředek za řidítka a cedila krokodýlí slzy.

Postranní kolečko bylo ulomené a na koloběžce se nedal udržet balanc. Uklidila jsem čarodějnický ohoz do proutěného koše. Nu což. Zajdu za tatínkem té holčičky a požádám ho, aby dílo zkázy dal do původního stavu. Já sama to nedovedu.

***

„Mladá paní,“ oslovila jsem zdvořile sousedku, která mi otevřela dveře v druhém patře. „Vaše holčička rozbila té mojí koloběžku!“

„Ještě tohle!“ zaštěkala zmalovaná fiflena značně nasupeně. „Já asi nemám jiné starosti!“

Pokrčila jsem nerozhodně rameny. „No já nevím. Ale když jí vaše dcera rozbila, budete nám muset sehnat buď jinou, nebo jí zaplatit,“ dodala jsem výmluvně.

„Tak jí tady nechte!“ zavrčela sousedka a přitáhla k nahému tělu mohérový svetr.

***

Do banky jsem s ní vstoupila pravděpodobně chvilku poté, co byl nainstalován vyvolávací systém. Vládl tam totiž nepopsatelný guláš. Hejno lidí stálo shluknuté u nového přístroje a štěbetalo. Všichni najednou se domáhali čtení nápisů na tlačítkách, aby si mohli vytisknout registrační číslo. Držela jsem Laurinku za ruku a snažila se o to samé. Nějakým zázrakem se mi poštěstilo dopracovat se k pořadovému lístečku. Ale když jsem přečetla astronomické numero 777, pokoušela se o mě smrtelná mdloba. Na digitálním panelu jsem zjistila, ze poslední obsluhované číslo je 760. V podstatě to znamenalo jediné, že je přede mnou ve frontě sedmnáct nadějných čekatelů! Posadila jsem se tedy na prázdné místo po straně a posouvala zoufale číslice očima. Laura pět minut nepostála. Běhala neúnavně od jedné pokladny k druhé, schovávala se za sloupy a já nedočkavě poposedávala. Na řadu jsem přišla přibližně za třicet minut a notně si oddechla. Uchopila jsem dcerku za ručičku, pochválila jí, že byla vcelku hodná a vyrazila jsem k jedné ze čtyř přepážek. Náhle jsem zpozorovala překvapivou věc. Přepážky byly volné všechny, ačkoliv čísla na tabuli nepřetržitě svítila. Zpívající gong vyzýval zákazníky, aby přistupovali a zářící číslice blikaly. „Asi se vám to rozbilo, ne?“ otázala jsem se paní pokladní a radovala se, že mě se to netýká, protože já jsem konečně na řadě! Jenže vzápětí vypukl pěkný zmatek. Lidé začali rozhořčeně nadávat, stěžovat si, a kdosi přivolal dokonce vedoucí pošty. Prý se tabuli objevují čísla, která nikdo nemá! Vedoucí udiveně zjistila, že od čísla 777, chybí dvacet lístků!

Náhle cítím, jak mě někdo tahá za lem sukně. „Mami? Nechceš, jeden papírek?“

„Jaký papírek?“ ptám se vyjeveně. „No přece tenhle!“ žvatlala Laura, vyndala ruku z kapsy, rozevřela buclaté prstíčky a já v nich spatřila oněch dvacet ztracených pořadových čísel! Hned mi došlo, že zatím co já jsem trpělivě čekala, až přijdu na řadu, mačkala Laura vesele tlačítka a lístečky schovávala statečně do kapsičky u kabátku. Rychle jsem se rozhlédla a čísla, za ohromného křiku Laury, uschovala do batohu na zádech.

***

Marika je má nejvěrnější kamarádka. Znám ji spoustu let, od základní školy. Po jejím ukončení, se naše cesty rozdělily a spojily nanovo v momentě, kdy jsem si na černo sehnala pronájem bytu ve stejném městě, kde ona bydlela. Naše kamarádství se po letech obnovilo a pokračovalo, jako by neexistovala desetiletá pauza.

***

Marika se jevila všem jako krasavice. Vysoká dívka s olivovou pletí a hustými dlouhými světlými vlasy, které jí padaly přes ramena jako těžká clona. Její největší předností byla vyvinutá ňadra a Marika si nepřehlédnutelné přednosti byla vědomá. Nosila přiléhavé svetříky sladkých barviček a její smyslné rty, rozdávající peprné úsměvy s nevyzpytatelným příslibem, každého chlapa rozhodily. Na základní škole Mariku kluci zvolili Miss růžové tričko a tím jí pozvedly už takhle dost vysoké sebevědomí.

Vystudovala střední pedagogickou školu, ne snad proto, že by byla extra chytrá, ale proto, že uměla dělat na profesory fantasticky slibné oči. Ihned po maturitě ulovila nejbohatšího kluka v širém okolí a po roce bezdětného manželství se rozvedla. Potom si pronajala luxusní obchod v centru náměstí a vrhla se střemhlav do podnikání. Prodávala na zakázku šité, pohádkové svatební i večerní roby, které měly brilantní výhodu. Každý kus byl jedinečný originál a všechny krásné dámy, které u Mariky nakupovaly, měly absolutní jistotu, že ve stejných šatech, nikdy jinou ženu nepotkají.

Proto měla zákaznic dostatek. Především z vrstev bohatých a znuděných paniček, které se topily v penězích a utrácely je za hlouposti.

***

Já jsem vyrůstala v dětském domově, kam mě umístila moje svobodná matka jako tříměsíční miminko. Proč, to nevím, a také jsem po důvodech, které jí k tomuto nehezkému činu přiměly, nikdy nepídila. Možná se ocitla v těžké životní situaci, možná ne. Ale ať jí vedlo cokoliv, nedokázala jsem jí odpustit.

Vždycky jsem si přísahala, že nikdy nedopustím, aby moje dítě, potkal stejně smutný osud, jako mě. Nikdy bych neopustila vlastní krev, i když mě občas pěkně potrápí.

Vyučila jsem se na středním zemědělském učilišti a udělala si dvouletou nástavbu ukončenou maturitní zkouškou. Při tom jsem se spustila se šťastně ženatým mistrem odborného výcviku, majitelem šťavnaté, nohaté krasavice a vlastníkem dvou přechytralých, slušných dětiček.

Když jsem mu svěřila radostnou novinu o budoucím potomkovi, nutil mě k potratu. Jenže já to dítě chtěla hrozně moc. Představa vlastnit miniaturního človíčka, který bude částí mého já, mě nadchla a fanaticky lákala. Budu mít prvně v životě někoho blízkého! Hrdě jsem z nesouměrného vztahu vycouvala, i když jsem se vehementně bránila, ocitla jsem se v podobné situaci, jako moje matka, kterou jsem nikdy nepoznala a poznat nechtěla. Pořídila jsem si dítě za svobodna.

Epizodu týkající se otcovství jsem ukončila tím, že jsem do kolonky jméno otce, udala vymyšlené jméno a uzavřela si cestu k jakýmkoliv alimentům, takže jsem korunou v jednom kuse „smrděla.“

***

Zaměstnání po ukončení mateřské dovolené jsem hledala beznadějně. Když jsem na každém konkurzu přiznala, že mám malé dítě bez tatínka a babiček, zářivě mi poděkovali s dodatkem, že se ozvou. Neudělali to nikdy.

Pracovní kariéru jsem nakonec odstartovala v pomocné škole, jejíž ředitel mě zaměstnal jako uklízečku. Místo mi vyhovovalo z jediného důvodu. Nebylo nijak extra náročné na čas. Měla jsem sice smlouvu na čtyři hodiny, ale panu řediteli bylo jedno, jak dlouho se v práci zdržím. Hlavně, že měl všude pořádek.

Zaměstnání mělo také nevýhody a jednou z nich, byla stránka finanční odměny. Pár tisícovek, co jsem za lopotu dostala, mi stačilo jen na zaplacení školného, obědů ve školce a na nájem. Malý krcálek, kterému jsem honosně přezdívala garsonka, jsem zaplatit musela, když jsem nechtěla skončit s dcerou jako bezdomovec na prašné ulici. A tak jsem se snažila neutrácet za hlouposti a šetřit na jídle pro sebe.

***

Vešla jsem do salonu „Kakali“, který Marika vlastnila a zastihla jí, jak přišívá drobné perličky k roztomilému závojíčku.

„Ahoj kotě!“ oslovila jsem ji důvěrně a usedla na židli vedle ní. „Nesu ti novinky. Máš čas? Včera jsem se seznámila s úžasným klukem!“

„Fakt?“ Mariku zážitek velkomyslně zajímal. Přestala dokonce vyšívat. Jak šlo o chlapy, tak byla ve střehu. Muži byli její koníček.

„Jak se jmenuje?“

Pokrčila jsem rameny. „No, já vlastně ani nevím. Ale při tom lijáku mi pomohl domů odnést kolo!“

„Takže ví, kde bydlíš,“ konstatovala kamarádka.

„Jo!“

„Rande na spadnutí?“

Zesmutněla jsem. „No, to zrovna ne, ale už jen tím, že mi pomohl, snad projevil zájem, ne?“

„No, možná ti pomohl jen ze slušnosti!“ uzemnila mě Marika a mě se zmocnil zármutek. Pravděpodobně má pravdu. Vypadala jsem škaredě a neupraveně, on projevil lítost a já svoje vzpomínky zkreslila a vyretušovala.

„Hele, ty dovedeš potěšit!“ mňoukla jsem kapitálně otráveně. „Já už musím jít. Za chvíli jdu pro Lauru do školky!“

„Pozdravuj ji. Co budete dělat odpoledne?“ otázala se Marika všetečně, kontrolujíc pokladnu.

„Pojedeme přece krmit labutě! To je náš rituál, víš? Ve tři letím do školky, potom k rybníku zbavit se starého chleba a potěšit dítě. Ve čtyři už musíme být doma, protože začíná kouzelná školka. Po Lauřině nejoblíbenějším pořadu jdeme před dům, jezdit na koloběžce s ostatními dětmi. V sedm je večerníček, po něm večeře a pak umýt, vyčůrat a Laura jde spinkat. Mě začíná notorický kolotoč. Vařit, umýt hromadu nádobí, pověsit, nebo vyžehlit koš plný prádla a stále dokola. Kolem jedenácté padnu za vlast a doufám, že se klidně vyspím.“

„A nevyspíš?“ podivila se Marika slabomyslně.

„Je vidět, že nemáš děti. Jinak by ses takhle neptala! Laura vstává každičké ráno víceméně pravidelně s úderem šesté hodiny. Ve všední dny ji odvedu do školky, ale o víkendu, je jí hned její všude plno. Musím s ní jít na záchod, protože se sama bojí. Prý je tam strašidlo. Potom jí musím dát zubní pastu na kartáček. Protože když to neudělám, vyplácá jí na mytí umývadla. Potom jí musím připravit snídani a pustit televizi. Když tohle zdolám, uvařím si kafe, protože spánek je v nenávratnu. Laura se dívá na pohádky a chodí mě informovat, co se děje na stříbrném plátně. Snad pouze jedinkrát se mi stalo, že chrněla do půl osmé. Nevyspala jsem ses snad sto let!“

„A v kolik chodí spát? Nedáváš ji brzy?“ strachovala se Marika.

„Chodí spát hned po večerníčku, ale pokud ten den po bědě spinká, usne večer až kolem desáté. Vlastně je lhostejné, v kolik usne. Má minimální potřebu spánku. Vstává pravidelně, ať jí dám spát, v kolik hodin chci. Je přesnější nežli budíček!“

„Máš toho hodně!“ politovala mě Marika. „Tak mi jí dej někdy na víkend. Já to občas vydržím, že mě brzo probudí!“ polemizovala s nadhledem Marika.

„Nevím,“ zapochybovala jsem. „Ona je Laura nemožně nesamotná. Myslím, že by tady u tebe nezůstala sama!“

„Tak bys sis měla najít nějakého spolehlivého chlapa, který by ti pomohl! Sobě manžela a Lauře tátu!“

„No, já vím. Laura by tatínka potřebovala jako sůl. Jenže kde ho vzít? Jednodušší bude, sehnat jí štěně,“ doložila jsem zamyšleně. „Jenže mám obavy, že je na něj ještě malá. Venčení a krmení by zůstalo zase jen na mě. Pomalu neuživím dítě, natož psa. Nebo jí mám koupit morče?“ lámala jsem si mozkové závity nahlas a Marika mi věnovala symbolický úsměv. „Možná by to bylo lepší. Morče tolik nežere. Stačí mu patka tvrdého chleba.“

„Ale ne,“ nápad s morčetem jsem zavrhla. „Morče smrdí a v paneláku by mohlo chcípnout! Co myslíš?“

„Já nevím. Můj brácha chová v paneláku potkana, nebo co to je a nestěžuje si.

Vlažně jsem se zazubila a pokusila o pichlavý vtip. „Ten potkan, nebo brácha?“

„Oba.“

***

Pár dní na to jsem dostala parádní kašel, který jsem patrně chytila zase od Laury. Abych ji v noci

tuberáckým chrchláním nebudila, přestěhovala jsem se, když upadla do spánku na rohovou lavici do kuchyně, která stojí kousek od malého pultového mrazáku, který mi věnovala Marika, když si kupovala modernější. Jen jsem začala usínat, spínač teploty zapnul a zařval u mého ucha. Já jsem se vyděsila, že už jsem nedokázala zabrat. Díky kraválu jsem se převalovala z boku na bok a nedařilo se mi usnout. V afektu mě nenapadlo nic chytřejšího, nežli to, že jsem ho vytáhla ze zásuvky. Konečně jsem usnula a zdály se mi růžové sny, které měly šedivé oči.

***

Marika přišla na návštěvu další den pozdě odpoledne. Laura skládala vedle na stole puzzle a ještě stíhala vařit v dětském nádobíčku. Marika se posadila do kuchyňky a položila na ubrus balíček brazilské kávy, jako by věděla, že mi právě došla.

„O víkendu jedu s kamarádkou do zoologické zahrady. Nechceš pustit Lauru s námi?“

Chvilku jsem přemýšlela a došla k názoru, že nebude na škodu, když strávím jeden den bez svojí aktivní ještěrky. Prospěje to oběma. „A ví, že jo?“

Zapnula jsem varnou konvici a přichystala dva šálky. „Hele, jak jsi minule mluvila o svém bráchovi, kde chová toho potkana? V krabici?“ zhmotnila jsem myšlenku, která se mi usadila v šedé kůře mozkové. Koupit Lauře ve zverimexu bílou myšku, je vcelku dobrý nápad.

„Proč?“

„Chci Lauře koupit přece jen nějaké zvířátko a sbírám užitečné informace. Malá myška bude rozhodně lepší, nežli pes, nebo morče.“

„Nevím. Má ho asi v akváriu. On u nás brácha nebydlí, takže ani nevím. Víš, že takový potkan se dá ochočit?“

„Jo. Ten kluk, co jsem se s ním seznámila, měl s sebou osmáka. Dnes je asi v kurzu, chovat takovou havěť v bytě.“

Zamyslela jsem se. „Brácha se jmenuje Tomáš, že? Kolik už mu je roků? Viděla jsem ho naposledy jako malé dítě.“

„Máš dobrou paměť. Vloni maturoval, bylo mu devatenáct. Toho bys nepoznala. Hrozně se změnil, ale docela mu to sekne. Holky po něm jedou!“

„A co dělá?“

Chtěl jít na vysokou, ale nevzali ho a tak jel vydělávat prachy do Anglie. Začátkem roku se vrátil a od našich se nedávno odstěhoval. Ani nevím kam, zatím mě ještě nepozval.

„Hm.“ Ptala jsem se víceméně ze slušnosti, protože malý Tomáš mě skutečně nezajímal.

***

Následující sobotu jsem se rozhodla, že si s Laurinkou uvaříme něco dobrého. Plátek masíčka a hranolky. Otevřela jsem mrazák a byla jsem blízká smrtelné mdlobě. Těch pár zbytků masa, co jsem si šetřila, bylo rozmrzlé a zkažené!

Jen s hrůzou se mi v hlavě vyrojila vzpomínka, jak jsem mrazák před několika dny sama vypnula. Jelikož byla zásuvka umístěna za zadní stěnou mrazícího zařízení, tak to z hlavy zcela vypustila. Že vládne v noci v bytě ticho, mi divné nepřišlo.

Všechno jsem to vyhodila. Taková škoda!

***

Laura měla malou rýmu a mě škrábalo v krku. Počasí se mračilo a Laura zlobila. Stále otravovala, že si nemá s kým hrát. „Mamko, pojď si se mnou malovat! Vystříháme obrázky, vymalujeme je a pověsíme na šňůru! Stejně, jako včera ve školce!“

A tak jsem stříhala, malovala a vůbec mě to nebavilo. „Nechceš si jít jezdit před barák?“ navrhla jsem a Laura se rozzářila, ale ihned zase pohasla.

„Nemám přece koloběžku. A na kole to neumím!“

„Já tě to naučím. Nic to není. Já už jsem to v tvém věku uměla,“ zalhala jsem. Na kole jsem se naučila jezdit až v první třídě.

„Tak jo,“ souhlasila. „Ale budeš mě hlídat. Co kdybych spadla? A budeš tam se mnou celou dobu?“

Zašklebila jsem se. „Neboj!“

Laura nikdy nechodila ven sama. Je pravda, že si chtěla hrát venku s dětmi, ale nechtěla mezi nimi být beze mě.

Mně to nevadilo, protože se o ni tolik bojím, že bych jí samotnou na ulici nenechala. Myslím, že je ještě malá, než aby se sama toulala venku.

Uklidily jsme pastelky a hromadu ústřižků a vystartovaly směrem ven. První co jsem spatřila, když jsem vyšla před dům, kde bydlím, byl klavír. Stál tam sám a opuštěný. Rozhlížela jsem se, abych zjistila, kdo je šťastným vlastníkem a v tom jsem spatřila kluka s krysou.

Seděl na lavičce, listoval si v nějakém časopise a zároveň telefonoval. V první chvíli jsem ho nepoznala, protože měl antracitové oči schované za neprůsvitnými skly slunečních brýlí a vlasy o kus kratší. Vytlačila jsem Laurince staré předpotopní kolo z bazaru a skoro si ho ani nevšimla. Teprve, když jsem se chtěla posadit na lavičku, uvědomila jsem si, že na ní někdo sedí. Zůstala jsem stát a snažila se proniknout kouřovými skly.

Když zavřel časopis a ukončil telefonní hovor, sundal si pravou rukou brýle. Srdce mi poskočilo jako Lauřin gumový míč s medvídkem PÚ. „Dobrý den,“ pozdravil klidně a usmál se. „Ahoj!“ řekla jsem ve stejném okamžiku a hned si pomyslela, že je to pěkný trapas. Já mu tykám a on mi vyká.

Taky jsem byla na sebe pěkně navztekaná. Neučesala jsem se, nenamalovala pusu a na sobě jsem měla staré rifle a tričko barvy, která mi vůbec neseděla.

Ukázal očima k Lauře. „To je dcera?“

Zrudla jsem. Nevím, co mě to popadlo, ale svojí jedinou dceru jsem zapřela. Asi jsem měla pocit, že když odpovím kladně, vstane a odejde.

„Ne!“ zakvákala jsem nepřirozeně a ještě se málem zakoktala.

„To je moje mladší sestra!“ vysvětlila jsem rozpačitě a on fantasticky zasmál. Ostříhané vlasy způsobily, že vypadal hrozně mladě. Určitě je mladší, nežli já, napadlo mě instinktivně. Možná vypadám povadle, proto mi vyká! Mohla bych zjistit, kolik mu je roků? Pátrala jsem po vhodných slovech.

„Ani jsem tě nepoznala. Jsi ostříhaný, ne? Pěkně tě to omladilo!“ složila jsem mu planý kompliment.

Pousmál se, ale okřídlená věta ho nezmátla. Chytit se nedal. Věk mi neprozradil. „Jo. Změnil jsem image.“

Lámala jsem si hlavu jak vést dál primitivní dialog, očima hlídacího psa provázela Lauru a modlila se, ať mi před ním neřekne mami. Dcerka moje monumentální modlitby vyslyšela. Nasedla na kolo a k mému údivu se rozjela, jako by to dělala každý den. Ani se po mě neohlédla.

„Já tu bydlím!“ pokračoval veledůležitě krysí kámoš a vyslal mi povzbudivý signál očima.

„Vážně?“ podivila jsem se nevěřícně a nezvratně rozhodla, že mu budu tykat. Ať si myslí, co chce. „Nikdy jsem tě tu neviděla!“ řekla jsem podle pravdy.

„To se nedivím! Bydlím tady teprve dva týdny. Pronajal jsem si byt támhle naproti vám!“ prstem ukázal na okno bez záclonky ve třetím poschodí.

Tahle odpověď mě katapultovala do nebeských výšin. Ponořila jsem do nekonečné šedi jeho oči, věděla jsem, že existuje láska na první pohled.

Dva svalnatí stěhováci vytvořili mezi námi nečekaně neprůstřelnou hranici a vložili na svoje rozložitá bedra popruhy, v nichž se topil klavír.

***

Patřím k lovkyním nákupů za příznivé ceny a mojí zálibou, či nemocí, jsou slevy všeho druhu. Jak vidím zajímavou prodejní akci, neodolám. V supermarketu, kam jsem si vyrazila s Laurinkou na nákup, jsem si původně chtěla koupit jen nový deštník, protože ten starý mi dosloužil.

Vybrala jsem malý vystřelovací deštník vínové barvy podle ceny a úspěšně se prokousala kolosálním množstvím deroucích se zákazníků i lákavě vypadajícího zboží. Laura nenápadně i okatě přihazovala různé dobroty a já neměla to srdce, vrátit je na místo.

U regálu s výrazným nápisem „Výprodej“, jsem probrala rukou pár kousků spodního prádla, bot i kapesníků a můj zrak padl na dětské punčocháče s barevnými proužky. Měly nejen moderní dizajn a vypadaly podstatně kvalitně a jejich nízká cena mě doslova omráčila. V soukromém obchodě s prádlem jsem stejné punčoch viděla ve výloze za sto dvacet korun a tady stály třetinu. Čtyřicet káčé jedny!

„Líbí se ti?“ zeptala jsem se Laurinky a ta horlivě zatřepotala hlavičkou s medovými vlasy. „Jo. Ty proužkovaný má Nikolka ve školce!“

„A chtěla bys je taky?“

„Jo!“

„Které? Mají různé proužky.“

Laura vybírala prstem. „Červené, žluté a modré.“

„Přece ti nekoupím všechny!“ zhrozila jsem se a všimla si, jak zesmutněla. Určitě ji mrzí, že nemá stejně hezké věci, jako kamarádky ze školky.

„Tak jo!“ souhlasila jsem důstojně. „Za cenu jedněch budeš mít troje, rozhodla jsem a strčila do koše všechny.

Nakonec jsme zapustily kořeny u jedné z přeplněných pokladen. Vnímala jsem čekání jako bezdůvodnou ztrátu drahocenného času a při tom jsem sčítala, kolik bude nákup přibližně stát peněz.

Když došlo k markování, nestačila jsem se divit. Namísto sto dvaceti korun, mi za dětské punčocháče mladá prodavačka naúčtovala tři sta šedesát korun!

„Prosím vás,“ upozornila jsem jí jemně. „Není to nějaký omyl? Vždyť tam byla cena třicet devět devadesát za jedny!“

Prodavačka zavrtěla odmítavě hlavou, zvedla malý domácí telefónek. „Mám u kasy paní, která tvrdí, že ty punčocháče máme za jinou cenu. Můžete se na to mrknout?“

Plnotučná třicátnice připlula na vysokých podpatcích a tvářila nad míru důležitě. „Kdepak,“ sdělila mi příkře. „Tyhle pruhované punčocháče stojí jedny sto dvacet! Je to poslední výkřik mody!“

„Ale…“ odstřihla moji úpornou snahu o vysvětlení.

„Odpoledne, když se doprodaly punčocháče za nízkou cenu, zapomněla jsem odstranit starou cedulku. Tyhle jsou dražší, ale jestli je za tuhle cenu nechcete, tak vám je odpočítáme!“

Za velkého pláče Laurinky jsem nerada souhlasila, ale nemůžu si dovolit, koupit nekřesťansky drahé punčochy hned troje najednou.

***

Slunce stálo poměrně nízko nad rašící jarní krajinou, když jsme s Laurou vyjížděly na kolech krmit labutě.

Nevzpomínám si, kdy se zabydlely na Podměstském rybníce, ale za dobu svého koupání na vodní hladině, se staly pozoruhodnou atrakcí našeho maloměsta. Denně přicházejí k vodní nádrži desítky rodin a bílé opeřence hojně krmí. Chodíme taky. Já i moje Laura. Jakmile se nám nahromadí starý chléb, jdeme okamžitě věnovat potravu labutím. Já lámu, Laura hází. Držím jí bezpečně za kabátek, aby nespadla do vody, a raduji se s ní, když labutě připlují do naší blízké vzdálenosti a jídlo si vezmou. Často bývají totiž tak přejedené, že potravu přenechávají kupě barevných divokých kachen, kterých je zde bezpočet.

Dnes bylo pohádkové počasí a Laura mě přinutila jet k rybníku na kole. Na poslední jízdu, jsem neměla právě nejhezčí vzpomínky. Spolknutý motýl, igelitový pytlík… A kluk s šedýma očima. Vzpomínka mě zahřála u srdce. Narazila jsem Lauře na hlavu jahodově červenou helmu a vyvedla z kočárkárny našeho paneláku kola.

***

Cesta trvala několik málo minut a vedla okolo města, po cyklistické stezce. Na hrázi jsem zastavila a jukla, jestli jsou tu bílí opeřenci. Na vodní hladině se vznášely dva páry krásně vybarvených divokých kachen a pár sněhobílých labutí i s celou rodinou. Sedíc stále na skládačce, jsem se opřela pravou nohu o obrubník. Laura jedoucí na kolečku za mnou, mě pravděpodobně chtěla napodobit. Zastavila a nožičkou se chtěla o lem opřít též.

„Mamko?“ zeptala se letmo. „Tyhle labutě jsou také nemocné?“

„Nevím. Doufám, že ne!“ stačila jsem zodpovědět Lauřinu otázku tak, abych jí uklidnila, protože se díky reklamám hrozně bojí ptačí chřipky.

Laura moji odpověď možná ani nezaslechla, protože se nečekaně překlopila i s kolem do rybníka, jak mě chtěla napodobit. Uslyšela jsem jen jemné šplouchnutí.

„Mami!“ její výkřik zanikl v řevu labutí.

„Proboha!“ Já hystericky zaječela, kachny polekaně zatřepotaly křídly, labutě natáhly zlověstně dlouhé krky a začaly nebezpečně syčet. Šokovaná Laura neumějíc ještě plavat, se plácala v poměrně studené vodě, vřískala jako pominutá. V prvním okamžiku jsem jen ječela a ani se popohnula. Já totiž také neumím plavat a prakticky ani netuším, jaká je v tomhle místě hloubka. Neměla jsem však čas přemýšlet a moje reakce byla spontánní. Skočila jsem do vody a Lauru vylovila. Hloubka byla naštěstí minimální. Mohla jsem se zde postavit a dokonce se mi podařilo po chvíli i vylovit utopené kolo.

Ovšem musely jsme vypadat jako dva blázni, když jsme pádily zkratkou přes celé město mokré, jako hastrmanky. Lidé se za naší dvojicí dost podivně ohlíželi a já se jim ani nedivila. To dítě skutečně potřebuje otce, který by mi s ní pomohl. Ale kde ho vzít?

***

Když jsem Laurinku vykoupala a uložila do postýlky, lehla jsem si vedle ní a zahájila pravidelné čtení večerní pohádky o perníkové chaloupce, kterou Laura důvěrně nazývala „Perníkovka.“

Já hltala očima písmenka a Laura poslouchala a při tom se stále vrtěla. Když četba skončila, zašermovala mi něčím před nosem. „Mamko! Koukej! Překvapení! Nastav ruku a zavři oči!“

Splnila jsem příkaz a natáhla dlaň.

„Co to je?“ zeptala jsem se zvědavě, když se mi do ní skutálelo něco drobného. „Už můžu oči otevřít?“

„Jo!“ Laura nadskočila radostí, když spatřila, jak kulím oči na bílé zrnko.

„To je rýže?“ divím se.

„Ne! To je můj zub! Koukej!“

Laura vycenila zuby a já si všimla, že jí skutečně chybí spodní špičák. „Ty sis ho vytrhla sama?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Víc než láska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.