CYRANŮV OSTROV

1.díl

Nedaleko Zbraslavic u Kutné hory se rozprostírá stará rozlehlá tvrz kdysi známá jako "Cyranův Ostrov". Je jen pár let od pádu komunismu a tak je toto šlechtické sídlo, ostatně jako celá naše republika, ještě značně zdevastované. Finančně, tělesně a duševně jsou dost zdevastovaní i restituenti, kterým byla tato tvrz navrácena. Jedná se o potomky méně známého maďarského aristokratického rodu Cyranyů von Bolleshaus, kteří se na zámku snaží zapomenout na svou nedávnou pro šlechtice ne příliš důstojnou minulost. Hlava rodiny baron Remigius Cyranyi to za minulého režimu´dotáhl´ až na velitele Lidových milicí a spolupracovníka statní tajné bezpečnosti a jeho bratr rytíř Ignác Cyranyi až na předsedu uliční organizace KSČ a majitele konspiračního bytu. Zbytek rodiny přežil komunismus bez větších morálních šrámů jenom proto, že o ně neměla žádná režimní organizace zájem. Naprosto naivní komtesa Terezie, její pomatená nevlastní matka Baronka Matka a retardovaný Remigiův syn z prvního manželství Émré sice režimu škodili jak mohli - ale zcela neúmyslně. Tereza častým opakováním ročníků a soustavným cestováním veřejnými dopravními prostředky na černo, Baronka Matka dopravními nehodami způsobovanými přecházením na červenou a úrazy při ledním hokeji, Émré pobyty na záchytce a v ústavech pro duševně choré. Pro jejich de facto záškodnický rezistentní postoj je dneska můžeme všechny tři považovat za disidenty.

S našimi šlechtici bydlí na zámku ještě dva neurození, manželka Émrého Libuna a lokaj Jaroměř Kotula. Prodavačka Libuna se ani před svým tchánem a tchýní netají tím, že si vzala jejich prostoduchého syna Émrého jen a jen z prospěchu. Její očekávaní, že jako šlechtična nebude muset docházet do zaměstnání, se však nenaplnilo. Netušila, že restituovaný majetek přináší Cyranyům více škody než užitku, a tak jí nezbývá, než postávat za pultem i nadále.

I když má naše šlechtická rodinka vysoko do žlabu, neodpustí si radost nechávat se obsluhovat lokajem Jaroměřem, bývalým předsedou závodní organizace KSČ v závodě, ve kterém baron Remigius zastával funkci generálního ředitele a jeho bratr Ignác funkci vedoucího hospodářské správy. Starý vousatý hromotluk Jaroměř se jako sluha nemůže s nově vznikajícími třídními rozdíly smířit a svou hořkost utápí v alkoholu. Se slzami v očích vzpomíná na socialistický řád, za kterého se pro změnu upíjel z radosti ze sociálních jistot.

Do rytířského sálu sídla Cyranyů prosvítá olověným okenním sklem dopolední podzimní slunce. Baron Remigius se rozvaluje ve svém pohodlném koženém křesle a uspokojeně přehlíží sbírky pistolí, šavlí, loveckých trofejí a historických obrazů, které posháněl po pražských bazarech a vetešnictvích. Rozvěsit je co nejdříve po zdech považoval za důležitější, než na tvrzi zprovoznit alespoň jednu důstojnou toaletu. Šedesátiletý, plešatý a více než zdravě přitloustlý baron je na první pohled životem dost unavený, měří metr devadesát, avšak vinou nahrbení je už nejméně o dvacet centimetrů snížený. Po sametové revoluci svůj dosavadní život přehodnotil, spálil stranickou legitimaci a rozhodl se zbytek života stravit jako aristokrat, jímž ´papírově´ byl. Za minulého režimu se za svůj urozený původ navenek styděl, ve svém nitru však byl na své předky modré krve pyšný. V kruhu rodinném či ve vinárně s nejblišžšími přáteli z něj stud opadal a stačilo pár sklenek červeného vína, aby začal slavné předky opěvovat. Nikdy nezapomněl zmínit svého praprapradědecka slavného barokního architekta, prapradědečka správce Pražského Hradu nebo pradědečka chrudimského rychtáře - ale vždycky raději pomlčel o svém dědečkovi z Horních Uher, který to za Slovenského štátu dotáhl až na velitele Hlinkovy gardy.

Podobně jako baron se ve svých křeslech rozvalujíi ostatní členové rodiny. Ignác pročítá noviny, komtesa serfuje na internetu, Émré sleduje televizi, které už léta nejde zvuk, Baronka Matka dospává ma svém gauči a hlasitě při tom chrápe. Cyranyovi jejím chronickým chrápáním nesmírně trpí. Většinu času s ní setrvávají v jedné místnosti - a baronka je navíc snad jediným člověkem na světě, který hlasitě chápe i když nespí. Pětapadesátiletý, vlasatý, vousatý, dva metry vysoký a na svůj věk obdivuhodně štíhlý rytíř Ignác oslňuje ve společnosti svou duševní svěžestí. Díky sečtělosti je rodinou považován za spolehlivou studnici veškerých vědomostí a informací, bohužel vinou nadměrného požívání vajec v mládí studnicí pomalu vysychající. Hned po revoluci se stejně jako jeho bratr baron rázně odvrátil od své minulosti a spláchl doma do klozetu legitimace SSM, KSČ, ROH, SČSP a StB. Podařilo se mu tím beznadějně ucpat odpad a tak trávil nejrušnější revoluční dny a noci v koordinačním centru revolučního Občanského fóra v legendárním pražském 'Špalíčku', kde záchod ucpaný nebyl. Společně s velkými muži revoluce se tak spolupodílel na přebírání moci od nenáviděných komunistů.

Bratři Remigius a Ignác se cítí být pilíři nově vzkříšeného a díky restituci Cyranova Ostrova znovu stmeleného rodu Cyranyů. Pro barona Remigia, přestože je z vlastní viny dvakrát rozvedený, je rodina nade vše a proto se po nabytí zámku snažil dostat pod jednu střechu co nejvíce svých blízkých šlechtických příbuzných. Nakonec se mu kromě teplého bratra Ignáce podařilo pro život na vesnickém aristokratickém sídle získat jen ty zoufalce, kteří neměli kde složit hlavu. Jeho dcera komtesa Tereza byla vyhozena z bytu pro koketování s matčiných novým přítelem, baronova první manželka Anna byla vyhoštěna z ústavu pro choromyslné pro nedostatečnou choromyslnost a jeho retardovaný syn z prvního manželství Émré byl vyhoštěn z Maďarska za to, že skrýval ve sklepě svého budapešťského bytu Slováka.

Do sálu konečně vchází barokně oděný sluha Jaroměr s toužebně očekávanou ranní kávou. Až úplně poslední šálek servíruje baronovi a zůstavá stát za jeho zády.

"Co tu furt vočumuješ, Jaroměři?" podrážděně se na něj otáčí baron.

"Čekám, až to dopiješ, barone Róme!"

"Proč? A neřikej mi Róme, ale Romédie! Jsem Romédius a ne Rómus!"

"Čekám, až dopiješ, abych moh vodnest hrníček, barone Romédie."

"Hele, okamžitě vodprejskni!" rozlítí se baron. "Buď tak hodnej! Já si to chci v klidu dopít! To nemáš nic jinýho na práci, než mi čumět přes záda, až vypiju kafe?"

"K službám, barone," zalekne se Jaroměř, " du teda vostříhat baronce ty její dlouhý paznechty na nohou.

Jaroměř vytahuje ze zásuvky jedné ze skříní obrovské nůžky na plech a vydává se za Baronkou Matkou.

"Stejně je to krásná satisfakce!" pozvedá číši baron a připíjí si Ignácem. "Ještě nedávno to byl náš předseda závodní organizace KSČ, kterého se každý bál a teď ho tady můžeme peskovat. Ať žije sametová revoluce!"

"Máš pravdu, bratře!" rozzáří se Ignác. "Ať žije svoboda! Ať žije restituce, která nám vrátila zámek a činžák!"

"Három fekete, vivat revolucoš, vivat Havloš!" pozvedá číši i Émré, jehož podivné maďarštině zcela počeštělí Cyranyovi moc nerozumí. Když se baron Romédius s Baronkou Matkou rozvedl, svého nepovedeného pětiletého syna´strčili´ k babičce do Maďarska. Od té už českého slova nezaslechl, takže když si ho rodiče po čtyřiceti letech přivezli zpět do Čech, slyšel jen na čtyři české povely. Na "pocem!", "přines!", "fuj!" a "nechlastej tolik!"

"Nauč se už, ty moulo, aspoň trochu česky!" oboří se na svého syna baron. "Už seš tu dost dlouho! Do smrti se budeš vymlouvat na to, že tě vychovala maďarská babička!"

"Tati barone," ještě si přisazuje komtesa, "jednou sem šla s Émroušem po Kutný Hoře, ňákej Maďar se nás ptal na cestu ke Svatý Barboře a Émré maďarsky taky nerozumněl ani slovo!"

"Kecáš!" udiveně vytřeštil oči na komtesu baron. Pak se otočil na svého syna a začal na něj křičet: " Émré, ty negramoto, ty neumíš ani maďarsky?! Tak ty neumíš žádnou řeč, že jo! Přiznej se! Pane Bože, von se do pětačtyřiceti let nenaučil ani jeden jazyk! Zasluhoval bys nařezat! A dneska za trest nejdeš nikam ven!"

"Éremešt já chtěla s kukama na hřiště fekete!" rozpláče se Émré. "Émré degeneroš, dizlektikoš aj fekete dismotorikokoš, aj három fekete dizharmonikoš kvůli ty, fotroš!"

"Kdyby sis ho, bratře, neudělal ve třinácti letech s patnáctiletou sestřenicí a vychovával ho v Čechách ve spořádané domácnosti," zastal se Émrého jeho strýc Ignác, "tak by dneska neměl slovní zásobu menší než papoušek!"

Baron jeho výtku ignoroval a dál u kávy pročítal svůj oblíbený časopis "Svět dvoutaktů". Až po chvíli se k bratrovi naklonil, aby mu ukázal otištěnou fotografii svého vysněného vozu.

"Ten je, co, bratře!" zářil. "Uznej, že je to krása! Ten dizajn!"

"Jistě, bratře barone, nádhera...." chtěl mu Ignác udělat radost.

"Je to jednoduchý, žádný zbytečný parádičky..... " dál se rozplýval baron "v jednoduchosti je krása.....je to dokonalý. A když je něco dokonalý, tak je zákon, že se to přestane dělat!Pitomci! Ať se dou zahrabat s jejich novejma cayennama a touregama!"

"Cayenne a touareg nejsou špatná auta," dovolil si dost rytíř Ignác. Barona jeho poznámka rozlítila, nesnášel, když někdo zpochybňoval jeho pevné přesvědčení, že východoněmecké laminátové lidové vozítko Trabant je nejpraktičtějším, nejspolehlivějším a nejkrásnějším autem na světě. Na nádvoří jich měl víc než dost. Jednalo se o sbírku asi deseti nepojízdných vraků, ze kterých se už léta snažil sestavit aspoň jeden pojízdný kus. Leč bezvýsledně. Není divu, že ho fotografie krásného nového pojízdného trabanta rozrušila a pochvala jiných značek rozzuřila.

"Prosim tě, nekecej mi tady takový blbosti!" křičel na bratra. "Jel si vůbec někdy trabantem?! Nejel! Tak si nech svý názory pro sebe!"

"Ištěm fekete tráboš dobrá bizoň fároš!" postavil se Émré na stranu otce.

"Nešplhej u fotra," oboří se na něj komtesa Tereza, "stejně zámek vodkáže mně, protože si magor!"

"Kibafon munkára ségra blboš!" nedal se Émré.

"S trabantem jsem nikdy nejel," vrací se rytíř k tématu. "A měl jsi někdy vůbec, bratře barone, také někdy ještě něco jiného, než trabanta?"

"Neměl, ale ani bych jiný auto nechtěl! V trabantu sem vždycky každýmu ujel! A to sem měl starou ´šunku', která měla najeto půl milionu kilometrů!"

"Hlavně chodcům to vždycky natřel," neodpustí si ironickou poznámku komtesa. Baron odloží nedopitý šálek kávy na stůl a svou dceru okřikne: "Nech si laskavě, komteso, hloupý poznámky! Sama si vždycky čuměla, jak mi to jede!"

"Buďto znám úplně jiného trabanta," kroutí hlavou rytíř Ignác, "a nebo je jeden z nás dvou blázen. Já - a nebo spíš ty, bratře barone!"

Baron se zamyslí, srkne si kávy a odpoví bratrovi už klidnějším hlasem: "Přiznávám, že se samozřejmě na trabantu dalo lecos vylepšit - ale vod jednoho endéráka vim, že se už na tom pracovalo. Kdyby nepadli komunisti, tak byste dneska trabanta vůbec nepoznali!"

"Co na tom chtěli, prosím tě, vylepšovat?" znovu svého bratra provokuje Ignác. "Nepracovali náhodou na tom, aby to létalo? A plavalo také pod vodou?"

"Ty si děláš, bratře rytíři, srandu," usměje se bohorovně baron, "ale vim vod jednoho vysokýho východoněmeckýho vojenskýho hodnostáře, že jejich výzkumníci měli pod pokličkou válečnýho trabanta, kterej uměl po vosmi speciálních nohách běhat po lese a skákat přes pařezy jako kůň!"

Všichni se baronově senzační novince zasmějí, nejvíc je zjevně pobaven rytíř Ignác.

"Bratře Barone," snaží se zadržet smích, "to myslíš vážně a nebo ti přeskočilo? Nedělali si z tebe legraci?"

Sebejistý baron Remigius se jejich reakci shovívavě pousměje, na chvíli se odmlčí a pak se rozhodne sáhnout po svém největším trumfu.

"Byl sem zavázanej přísahou k mlčenlivosti, ale dneska už to nakonec můžu říct," začne polohlasně spiklenecky. "Jak baronka dobře ví, pracoval sem jeden čas ve vojenskym výzkumu Varšavskýho paktu a viděl sem toho trabanta na vlastní voči! Na filmovym záznamu, kterej nám pouštěli naši východoněmecký kolegové! Ten trabant vopravdu skákal jako kůň! Taky sem tomu nevěřil, ale když sem to viděl, spadla mi čelist!"

"To je zvláštní, bratře barone," tváří se pochybovačně Ignác, "že jsi mi takovou zajímavou věc v té době neřekl!"

"Nesměl jsem to říct ani vlastní ženě, šel bych vokamžitě do kriminálu! A abyste příště neměli hloupý poznámky, řeknu vám eště něco, vo čem vědělo v Českoslovenku jen pár vyvolenejch! Viděl sem na generálnim štábu na vlastní voči tajný plány vojenský invaze východoněmecký armády do Západního Berlína! A co si myslíte, že měli za tajnou vojenskou sílu, která měla rozhodnout vo úspěšnosti invaze? Tisíc vojenskejch trabantů, který uměly přeskočit berlínskou zeď!!! Věděli vo tom jenom tři lidi v Československu! Gustav Husák, vrchní velitel armádní generál Vaculík a já!"

"Prosím tě, jak si se dostal na generální štáb?" pochybuje o pravdivosti otcovy informace komtesa. "Nosil si někomu tašku?"

"Nebuď drzá!" usadí ji baron."I kdyby ses ustudovala, tak to nikdy nedotáhneš tak daleko, jako tvuj otec!"

"No tak! Nehádejte se!" tlumí jejich vášně Ignác. "Ať už je to jak chce, hlavní je, že k žádné invazi nakonec nedošlo a komunisté se vzdali bez boje. A že jsme restituovali zámek a můžeme si tu žít jako páni!"

"Jaký páni, ty buziku!" uchechte se cynicky komtesa. "Ty nájmy z pražskýho činžáku nám stačej jen na jídlo a na lokaje!"

"Ale stojí to strádání za to, milá komteso! Ani jeden příslušník rodiny nemusí chodit do práce!" pyšní se baron. Pak se otočí na Émrého a dodá: "Teda, až na neurozenou manželku tady toho vejra!"

"Három feketé, co je vejroš?" dožaduje se Émré vysvětlení.

"To je maďarsky ´blbec´," vysvětlí mu za otce lokaj Jaroměř, který právě těsně vedle nich otíral z rámu jednoho historického obrazu prach.

Komtesa Tereza s obhajobou rodinného strádání nesouhlasí a v reptání pokračuje: "Milý tati barone, Libuna sice dělá prodavačku, ale má jediná z nás prachy!" "Prosim tě," zakaboní se baron, "válíš se vod rána do večera na zámku, hlad nemáš, žízeň nemáš, tak na co si stěžuješ!?

"Na co si stežuju? Tak za prve tady to neni žádnej zámek, ale nějaká polozřícená tvrz a za druhý mám jen jednu beranici, jednu sukni.... podprsenku už mám celou flekatou a je samá záplata.....kalhotky mám prožraný vod molů....ponožky mám smradlavý!"

"Věci, věci, věci!" rozčílí se baron. "Pořád chcete jenom věci! Když sou vám věci milejší než povznášející pocit šlechtice, kterej se nemusí ponižovat honbou za hmotnejma statkama, tak děte dělat do továrny! Tam si vyděláte na nový práskačky a nový povlíkačky! Já vám na to prachy dát nemůžu, protože jak víte, nájemníci v tom našem činžáku neplatěj!"

"Tak je vyhoď!" radí mu komtesa.

"Nevíš, jak se jich mám zbavit? Nevíš jak je mám z toho baráku dostat? Kdyby tam nebyli ´na černo´, tak by si s nima policie poradila.

"Tak je vykuř!" navrhuje řešení komtesa, která na chatě několikrát úspěšně vykouřila vosy.

"To není špatný nápad!" míní rytíř Ignác.

"Zbláznili ste se?!" zavrhuje toto krajní řešení baron. "Vy ste nečetli v novinách vo tom včelařovi? Měl u úlů maringotku, nalezli mu tam ňáký trampové a zpívali si tam tyhlenty trampský písničky. Von je chtěl vyhnat, ale voni ho poslali někam. Tak běžel domu, vzal tam ňáký hadry a petrolej a šel je vykouřit. Jenomže ty trampové se mezitim asi dost vožrali, usnuli a žádnej kouř neucejtili. Včelař cestou domu při představě, jak trampy vykouřil, smíchy plakal - ale druhej den, když ho zatkli pro desetinásobnou vraždu, plakal žalem."

"Ty jó!" zděsí se komtesa. "A kolik vyfasoval?"

"Nic. Měl dobrýho advokáta, kterej soud přesvědčil, že se ty trampové nevotrávili jeho ´čuďákem´, ale že se všichni překouřili cigárama. Ale já takovýho dobrýho advokáta neseženu. Kdyby mi ňákej nájemník chcípnul, tak pudu bručet."

Neurozená Émrého manželka Libuna se konečně vrátila z práce a jako vždy přivezla svým drahým jejich oblíbené ´tatranky´ a lahvové pivo. Když vcházela do rytířského sálu, zaslechla baronova poslední slova.

"Co to slyšim? Tatíček baron pude konečně zaslouženě bručet?" zeptala se zvědavě místo pozdravu a nechtíc tak zasáhla tchánovu 'achilovu patu'.

"Hele, nech si, mladá, ty blbý narážky!" podle očekávání hned vybuchnul baron. "Donášel sem, ale nikdy sem nikomu neublížil!"

"A co si teda donášel, ty vole?" nečekaně se vmísí do hovoru sluha Jaroměř.

"Jak to se mnou mluvíš!" rozkřikne se na něj baron. "Do pozoru se postav! A kdo ti dovolil mi tykat?! A kdo ti dovolil mi řikat vole?! Už nejsme žádný vodboráři ani soudruzi! Smiř se s tim, že už nejsi žádnej předseda závodní organizace KSČ a kádrovák a já že už nejsem žádnej velitel Lidovejch milicí! Je nová doba, kamaráde! Já sem baron a zámeckej pán a ty seš pucflek! Tak se budeš chovat podle toho! Vod teďka mi budeš vykat a chovat se ke mně slušně! A ke všem přislušníkům našeho šlechtickýho rodu taky!"

"Ano, pane barone!" vyleká se Jaroměř a patolízalsky se před svým pánem nahrbí.

"Donášel sem na StB jen samý kladný věci!" očišťuje se baron. "Třeba na toho herce Landovskýho sem dones, že v hospodě U Tygra chválil Husáka!"

"A věřili ti, tati?" naivně se zeptá komtesa.

"Nevěřili," přiznává baron. "A taky sem jim dones, že Václav Havel v hospodě brečel, když umřel Brežněv."

"Tak já už nebudu mít hloupý narážky, tatíčku barone," chce si ho usmířit Libuna, "ale proč si teda řikal, že pudeš bručet?"

"Naváděli mi tady, abych ty naše neplatiče vykouřil. A já že by to někdo nemusel přežít."

Libuna se políbí s Émrém, přisedá ke stolu, vyloží z nákupní tašky tatranky a pivo a nemůže si nevšimnout, jak celá rodina po nákupu mlsně pokukuje.

"Neni vám trapný, že se vy, urozený šlechtici, necháte vyživovat vod neurozený prodavačky?" mluví jim do duše Libuna. Barona se její výtka dotkne, vycítí, že čest jeho rodu je ohrožena a rozhodne se ji nemilosrdně bránit: "Ty plebejku neurozenej! Co si to dovoluješ?! Nemusela bys chodit prodávat a mohla by ses tady s náma povalovat, kdyby plebejci jako ty nám platili činži! A neni síla, která by ty vobejdy z našeho baráku dostala!"

"Tak jim, tatíčku barone, vypni proud, vodu a elektriku!" nenechá se baronovými urážkami vyvést z klidu a dobré nálady Libuna. "Dobrej nápad, no né?"

"To už sem udělal, do háje!" pomalu se zklidňuje baron. "Pěti partajím sem dokonce nechal vysadit vchodový dveře a stejně nezaplatili! Už nevim, jak jim tam eště víc znepříjemnit pobyt!"

"Tak těm nájemníkům, až budou v práci, vybouráme ve všech patrech podlahy!" napadá Libunu. "Stejně je to schnilý a musí se to dělat nový. Bez podlah budou namydlený!"

"Nic platný," i toto opatření vidí černě baron. "Budou viset na lustrech jako vopice a stejně je nedostanem pryč!"

"Tati barone," i komtese leží neplatící nájemníci v žaludku, "tak jim všem daruj leteckej zájezd na ňákej tichomořskej vostrov a neřekni jim, že ta letenka neni zpáteční. Na cestu zpátky si tam nikdy nevydělaj! Už je neuvidíme!"

"Ale vydělaj!" odporuje Libuna. "Když budou muset, tak máknou! Vydělaj si na cestu zpátky a za dva roky je máme zase na krku…leda, že by to byl vostrov s lidožroutama."

Rytíř Ignác poklimbával, hledání způsobu, jak se zbavit neplatičů, se nezúčastnil, ale zmínka o lidožrotech ho zaujala.

"To bych jim zase nepřál, aby skončili na talíři v nějaké rozvojové zemi," znovu se v něm probudil soucit se sociálně slabšími, nabytý v dobře placených stranických funkcích.

"Já bych jim to taky nepřál!" nechce v sociálním cítění zůstat pozadu baron. "Já je mám nakonec docela rád! Přeju jim, ať maj hezkej život, ať se maj rádi, ať maj hodně dětí, ať sou šťastný - ale né, kurva, v mym baráku!"

Libuna si v kruhu rodinném vypila jednu kávu, podařilo se jí ukořistit jednu z dvaceti tatranek, které z Kutné Hory přivezla a odebrala se do koupelny. Po půl hodině se do rytířského sálu vrátila načesaná, zmalovaná a silně navoněná, aby se rozloučila se svým chotěm.

"Měj se tady krásně Emroušku, vám, panstvo, taky přeju hezkej večer, užívejte si tady hezky svýho honosnýho zámku, já už zase du. Musim jít na večírek do jedný nehonosný zaplivaný putiky....pa, miláčku, přespim u kamarádky, vrátim se zejtra kolem poledne. Čau!"

Libuna si hodila přes rameno pozlacenou kabelku a na supervysokých podpatcích se odporoučela. Jen zavřela za sebou těžké zámecké dveře, Ignác se naklonil k Émrému.

"Ty debile!" oslovil ho přísně, ale spravedlivě. "Nemohu se na to jako tvůj strýc dívat! To jsi si nemohl najít nějakou šlechtičnu?! Co jich tady kolem nás je! Hraběnka Kinská! Baronka Hildprandt! Hraběnka Lobkowitz!"

"Nebo hraběnka Ruty Šuty Kolorédo Mansfeld!" doplnil svého bratra baron.

"Kdyby, Émré, byla aspoň hezká!" nešetří kritikou Libuny Ignác.

"Vypadá jak voprášenej maňásek!" trefně vystihl její zjev baron.

Komtesa Tereza se ušklíbla a Libuny se víceméně zastala: "No, tati barone, ty si se s Baronkou Matkou taky moc nevycajchnoval! Taky neni zrovna na chlubení!"

"Já sem za komunistů nic lepšího nesehnal!" brání se její otec. "Ale víš co šlechticů si bralo v historii všelijaký vopice, aby zachovali svýmu rodu aristokratickou urozenou krev?!"

Kamtesa zvážněla, otcovo sebeobětování ji zřejme dojalo a nad důležitostí zachování čistoty rodu se zřejme poprve v životě vážně zamyslila. "Tati barone a proč se o nás šlechticích říká, že máme modrou moč?"

"Kdo ti tohle, prosim tě, nakecal?" směje se jí otec. "Řiká se, že máme modrou krev! Ale v žádném případě ne moč!"

"Natož stolici!" opět nevhodně vstoupí do debaty Jaroměř.

"Hele, lokaji," hned ho okřikne Ignác, "nepleť se do hovoru svých pánů, nebo tě nechám zmrskat!"

"To si zkus, ty vole a zašijou tě!" nelekne se ho sluha.

"Bratře rytíři," mírní svého bratra baron, "zmrskat ho, to by nám v tý dnešní pitomý demokracii asi neprošlo a tak mu aspoň nedovolíme, aby se dneska zmrskal! Zamkneme mu bar s kořalkou, zamkneme mu sklep s vínem a nedáme mu ani jednoho lahváče!"

Jaroměř nečekaně rychle reagoval a vrhnul se před barona na kolena. "Pane barone, prosím za odpuštění," škemral, "já už vám nikdy skákat do řeči nebudu, já už budu hodnej!"

"Prosim tě, neblbni a vstaň," vytahuje ho za límec baron, "každou chvíli sem má přijít ňaká evropská komise kvůli dotaci a uvidí, jak tady před náma klečíš na kolenou a brečíš! Stačí, že tě nutíme chodit v baroknim!"

Jaroměř vstane, utře si slzy a nechá si od barona nalít štamprdli fernetu.

"A mimochodem, Émré," trapné ticho v sále ukončí Ignác, "tobě nevadí, že se ti Libuna pořád toulá po nocích? Já se ti divím, že jí to trpíš! Není ti, Émré, divné, že se stále tak fintí?!Není ti divné, kde na to bere peníze? Jako prodavačka si tolik nemůže vydělat! Ty jí věříš, že pořád přespává u kamarádky?"

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cyranův ostrov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.