PETER MAY

Výjimeční lidé

BRNO 2015

Peter May

EXTRAORDINARY PEOPLE

Copyright © Peter May, 2006

Translation © Linda Kaprová, 2015

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2015

ISBN 978-80-7491-916-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-917-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-918-3 (Formát MobiPocket)

Ariane a Gilbertovi

Obyčejní musí pěkně poslouchat, právě proto, že jsou obyčejní. Výjimeční však mají právo páchat jakékoliv zločiny a jakkoliv přestupovat zákony, zase v podstatě proto, že jsou výjimeční.

F. M. Dostojevskij,

Zločin a trest

Srpen 1996

Stojí na dlažbě dvora. Zdi s opěrnými pilíři mu vracejí syčivou ozvěnu jeho dechu, sípavého, chraptivého, plného děsu a jistoty, že ho čeká smrt.

Zná v tomhle ambitu se dvěma kostnicemi každé okno. Barvy uvězněné ve skle s emailem. „Le miracle des Billettes“, „Eliášova oběť“, „Kristus ve vinném lisu“. Milované výjevy navždy ztracené v temnotách.

Na lesklých dlažebních kamenech ohlazených kroky svatých mužů se odráží svit měsíce. Podrážky jeho bot podkluzují a klapou chodbou mezi pilíři a srdce mu svírá pařát zoufalství. Do tmy se odkutálí zelený odpadkový koš a jeho rozkládající se obsah se rozsype po dvoře. Dveře před ním jsou pootevřené a chodbu za nimi zalévá přízračné světlo měsíce, které sem oblouky pískovaného skla šikmo proniká mezi věží a apsidou. Uvidí tabulku a červenou šipku — Vitraux du cloître — a vydá se opačným směrem kolem sakristie.

Dveře kostela jsou otevřené. Nesmírné zářící ticho ho téměř pohltí. Všude kolem něj se vzhůru tyčí vitráže, jejichž barvy zčernaly mrtvolným světlem měsíce těsně před úplňkem. S každým bolestným výdechem plní ten nesmírný klenutý prostor svou panikou.

Socha Panny Marie s Jezulátkem v náručí ho netečně sleduje, hluchá k modlitbám, kterými se k ní tolik let tak zbožně obracel. Přilehlá kaple byla věnována nástěnkám s rozvěšenými letáky, které si už nikdy nepřečte.

V zádech slyší kroky a chrčení dechu v cizích plicích. Prchá severní křížovou chodbou kolem kaple svatého Pavla, kaple svatého Josefa a Duší v očistci. V čele kostela se k soše Kristova vzkříšení se dvěma anděly po boku vypíná lesklé sloupoví devadesáti postříbřených varhanních píšťal. Chtěl by křičet, pomozte mi! Ale ví, že nemohou.

Zamíří pod jediné dochované lektorium v celé Paříži. Nahoře v temnotě se ztrácejí filigránské kamenné kružby a točitá schodiště ovíjející se kolem štíhlých sloupů. Zastaví se pod Kristem na kříži, kalvárií převezenou z kaple patřící École polytechnique jako náhrada za předchůdce, který padl za oběť Francouzské revoluci. Kolikrát už před tím oltářem poklekal a přijímal Jeho tělo a pil Jeho krev.

Tady se zastaví a ještě jednou, naposledy, poklekne. Kroky jsou už téměř u něho. Povstane, otočí se a poslední věc, kterou spatří, než se rudá změní v čerň, je nápis na opačném konci chrámové lodi, který mu přikazuje: TICHO.

1. kapitola

I.

Červenec 2006

Rue des Deux-Ponts protíná střed Île Saint-Louis od pont Marie klenoucího se přes Seinu na severu až k pont de la Tournelle na jihu. Ostrov není širší než dvě stě metrů a spolu s Île de la Cité po boku leží v samotném srdci Paříže.

Enzo se divil, jak si dcera může dovolit bydlení v téhle lokalitě, kde se cena za čtyři metry čtvereční dokáže vyšplhat až na tři sta tisíc euro. Ale Simon mu vysvětlil, že bydlí v maličké podkrovní garsonce v šestém patře činžáku a že jí na nájemné přispívá zaměstnavatel.

Pozdě k ránu předchozího dne ještě doma v Cahors Enzo pochyboval o tom, jestli je rozumné, aby se s ní pokoušel setkat. Do Paříže však musel tak jako tak. Pitomá sázka! S rozhodnutím mu nakonec pomohla Sophie.

Bylo horko a panovalo vlhké dusno. Kdesi za záplavou středověkých střech s červenými taškami odbila druhá. Hluboké a zvučné vyzvánění prochvívající celými staletími. Historie staré quartier tohoto starobylého města na jihovýchodě Francie sahala až do období starověkého Říma a Enzovi ve chvílích osamění připadalo, že je tu na dosah počátku lidských dějin. Seděl ve sklopeném křesle u otevřeného okna s kytarou položenou na hrudi, díval se do stropu a přejížděl slidem po hmatníku. Struny tklivě naříkaly ozvěnou blues ne úplně dávné minulosti. Kvůli zítřejší cestě do Paříže zmešká zahájení každoročního cahorského bluesového festivalu.

V předsíni zavrzala podlahová prkna. „Tati?“

Otočil se a ve dveřích spatřil Sophii v noční košili. Musel zamrkat, aby zahnal náhlé slzy. Někdy ho dokázalo zaskočit, jak moc ji má rád. „Měla bys být v posteli, Sophie.“

„Běž spát, tati. Je pozdě,“ řekla mírně. Když byli sami, vždycky s ním mluvila anglicky. V její angličtině zazníval podivně nepatřičný skotský přízvuk, jako nasládlá vůně whisky vznášející se ve vlahém vzduchu letní noci. Přešla k němu obývacím pokojem a usadila se na opěrku křesla. Cítil její teplo.

„Pojeď se mnou do Paříže.“

„Proč?“

„Abys poznala svou sestru.“

„Nemám sestru,“ odpověděla bez jakékoli zášti. Jen konstatovala skutečnost ze svého pohledu.

„Je to moje dcera, Sophie.“

„Nenávidím ji.“

„Jak ji můžeš nenávidět? Nikdy jste se neviděly.“

„Protože ona nenávidí tebe. Jak bych mohla mít ráda někoho, kdo tě nenávidí?“ Vzala mu kytaru a opřela ji o parapet. Pak se stulila do křesla vedle svého otce a položila mu hlavu na prsa. „Mám tě moc ráda, tati.“

Dům našel docela snadno. Číslo popisné 19 bis na západní straně ulice vedle zelinářství Le Marché des Îles. Neměl ponětí, jaký je vstupní kód. Mohl by zazvonit na concierge, ale co by jí asi vykládal? Že tady v horním patře bydlí jeho dcera? A kdyby ho tam domovnice zavedla, co by jí pak řekl, kdyby mu Kirsty třeba zabouchla dveře před nosem?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Výjimeční lidé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.