Top 10 zajímavostí

La Giralda Nejproslulejší dominantou Sevilly je minaret přestavěný později na zvonici

Granada Kdysi metropole maurské dynastie Nasrovců, kteří svou moc dali na odiv vystavěním překrásného paláce Alhambra

Puerto Banús Pompézní letovisko oblíbené u „smetánky“ z celého světa

Jerez de la Frontera Centrum španělského jezdectví a rovněž kolébka výroby sladkého vína sherry

„Bílá města“ Nabílené domy a klikaté uličky – typická atmosféra Andalusie

Národní park Doñana Jedno z nejvýznamnějších přírodních chráněných území Španělska

Písčité pláže Costa del Sol jich má dlouhé kilometry

La Mezquita Nádherná mešita v Córdobě byla kdysi největší v západní části islámského světa

Ronda Antická aréna je kolébkou moderních býčích zápasů

Gibraltar Nezaměnitelně britská enkláva na španělském pobřeží

Ideální výlet po Andalusii

1. den Výhledy na pobřeží

Před návštěvou dalších zajímavých míst Malagy vystoupejte na vrchol Castillo del Gibralfaro – otevře se před vámi nádherný výhled. Z Malagy jeďte na západ po A7; sledujte ukazatele směrem do města Mijas, kde si můžete dát pozdní oběd a kochat se přitom úchvatnou vyhlídkou na pobřeží. Sjeďte dolů k moři a zamiřte na jihozápad do Puerto Banús – oblíbeného nákupního střediska. Projděte se po přístavu a odpočiňte si u koktejlu mezi lidmi čekajícími na západ slunce.

2. den Bílá města

Jeďte po silnici A397 do Rondy. Po prohlídce tohoto zajímavého města, doslova „zavěšeného“ nad propastí, si zde můžete dopřát lehký oběd. Pak pokračujte po A374 do Sevilly, s krátkou odbočkou do dalšího „bílého města“ Olvery. Odpočněte si od jízdy a vyrazte na krátkou procházku. Potom jeďte po A375/376 do Sevilly a zde se na dvě noci ubytujte.

3.-4. den Sevilla

Vychutnejte si atmosféru hlavního města Andalusie. Vzhledem k omezenému času je asi nejlepším způsobem, jak se s městem seznámit, komentovaná pěší procházka (www.sevillawalkingtours.com). Ponechejte si trochu více času na prohlídku nejzajímavějších památek: katedrály, zvonice La Giralda a královského paláce Alcázar. Den můžete zakončit dobrou večeří a představením s ukázkami typického místního tance – flamenca.

5. den Kulturní Cádiz

Ráno se vydejte po AP-4 do Jerez de la Frontera, které je proslulé vínem sherry a „tančícími“ koňmi. Prohlédněte si památky a jeďte po stejné silnici do Cádizu, který je považován za nejstarší město Španělska. Nikoho tedy nepřekvapí zdejší směsice architektonických stylů. Před večeří si dopřejte procházku po nábřeží.

6. den Gibraltar

Po snídani na hlavním náměstí Cádizu najeďte na silnici A381: nejprve budete projíždět zemědělskou krajinou kolem města Medina-Sidonia, poté přes přírodní park Los Alcornocales, kde se můžete projít mezi korkovými duby. Pak pokračujte do Gibraltaru – mějte na paměti, že na hraničním přechodu se mohou tvořit fronty.

7. den Jízda po pobřeží

Prohlídku pamětihodností gibraltarské skály byste měli zahájit brzy ráno – nevynechejte setkání s tlupou proslulých místních opic. V bezcelní zóně můžete nakoupit, pak si dát oběd a poté pokračovat po pobřežní silnici do Estepony. V Sabinillas odbočte do vnitrozemí a po A377 dojeďte do bílé vesnice Casares. Po krátké zastávce v ní pak po MA8300 sjeďte dolů k moři do Estepony a připojte se k místním, kteří si před večeří ve starém městě dopřávají podvečerní procházku. Můžete zde i přespat v některém z mnoha hotelů či penzionů rozesetých podél pláže.

8. den Odpočinek na pobřeží

Dopřejte si zasloužený odpočinkový den na pláži. Příznivci aktivního odpočinku mohou vyzkoušet různé vodní sporty nebo si zahrát golf.

Úvod

Nejjižnější autonomní oblast Španělska – Andalusii – tvoří celkem osm provincií. Patří mezi ně Huelva, sousedící s Portugalskem a Atlantickým oceánem, dále vnitrozemské provincie Sevilla, Córdoba a Jaén. Další čtyři provincie jsou „seřazeny“ jedna vedle druhé podél jižního pobřeží Španělska – známého jako Costa del Sol – mezi Gibraltarem na jihozápadě a Almerií na východě, a jsou to Cádiz, Malaga, Granada a Almería.

Po celá tisíciletí, s výjimkou válečných časů, se lidé na Costa del Sol věnovali své práci a příliš se nestarali o okolní svět. To se ovšem dramaticky změnilo ve druhé polovině 20. století, kdy se Costa del Sol proměnila z oblasti ospalých městeček a rybářských vesnic v populární letovisko západního světa. Pláže na Costa del Sol nejsou příliš široké, s dlouhými kilometry žlutého písku, jako je tomu na pobřeží Atlantiku. Místo toho jsou vždy blízko hor, někde leží hned pod nimi, a obvykle jsou pokryty tmavě šedým pískem vzniklým jejich erozí.

Tak co sem vlastně každoročně přitahuje miliony návštěvníků z celého světa? Důvody, které nastartovaly turistický rozvoj Costa del Sol, zůstaly jeho hlavními přednostmi doposud. Oblast má dobré letecké spojení a letenky sem nejsou příliš drahé – ať už se jedná o pravidelné linkové či charterové lety. Jedná se o jednu z nejživějších a nejkosmopolitnějších rekreačních lokalit na světě, která nabízí aktivity od koupání v moři až po lyžování v místních horách, zvaných „sierras“. Pláže jsou úžasné a sluníčko celoročně svítí zhruba devět dnů z deseti: v Costa del Sol bývá průměrně 320 bezoblačných dnů v roce. Vzhledem k tomu, že region je od severu chráněn hradbou hor – pohořím Sierra Nevada na východ od Malagy a Serranía de Ronda na západ – je ušetřen i krutých spalujících veder vnitrozemí; teploty v létě na zdejším pobřeží zřídkakdy překročí 35 °C. Takové klima přispívá rovněž ke zdejší pohodové atmosféře: místní lidé jsou totiž velmi družní a štědří, a tak se zde turisté cítí být vítáni.

Na západ do Tarify

Mezinárodní letiště v Malaze je vstupní branou na pobřeží Costa del Sol, které je možno rozdělit na dva úseky: západně a východně od Malagy. Známější je západní část pobřeží, v níž je patrný rozvoj i mimo oblast pláží. Prvním městem, jehož se dotkl turistický boom, byl Torremolinos; nad nábřežní promenádou vyrostly výškové hotely i nižší apartmány a rušné uličky jsou lemovány hospůdkami, kluby, diskotékami, provozovnami rychlého občerstvení a dalšími podniky, které jsou blízké západním turistům. Ubytovací komplexy kolem přístavu v Benalmádeně jsou ovšem o poznání atraktivnější.

Letovisko Marbella se od výše popsaného hodně liší. Nejprve je v padesátých letech zviditelnil kníže Alfonso von Hohenlohe a poté se v průběhu šedesátých let stalo oblíbeným místem tehdejší smetánky a jakousi „výkladní skříní“ pobřeží Costa del Sol. Dnes se zde o ruch starají arabští šejkové, filmové hvězdy a další celebrity. Prohlédněte si i sousední Puerto Banús. V přístavu zde kotví honosné jachty, lemují jej restauranty vyhledávané gurmány, objevila se tu také spousta značkových obchodů. Směrem k Esteponě hotelů a ubytovacích komplexů ubývá, krajinu zde tvoří téměř prázdné pláže a zelená úbočí kopců.

Tichá ulička v Marbelle

Pokračujete-li dále k jihozápadu, na obzoru se před námi objeví známá silueta gibraltarské skály. Pokud ji chcete navštívit, můžete u San Roque sjet ze silnice E15/N340 směrem na město La Linea de la Concepción, kde je hranice s Gibraltarem. Na opačné straně zálivu pak leží vstupní brána do severní Afriky – přístav Algeciras. Ještě hezčí výhledy na Gibraltarský průliv se vám naskytnou z vyhlídky (zvané zde mirador) na kopci u silnice vinoucí se do Tarify, ležící na nejzápadnějším místě Costa del Sol.

Katedrála v Malaze

Na východ do Almeríe

Východní část pobřeží mezi Malagou a Almerií je klidnější a méně turisticky rozvinutá. Rincón de la Victoria a Torrox jsou prvními letovisky po cestě, ale musíte jet až do zdejšího největšího střediska Nerja, abyste našli něco, co se podobá pobřeží západně od Malagy. I zde je však atmosféra podstatně klidnější. O kus dál na východ začínají hory strmě spadat dolů k moři a ze silnice se vám naskytnou úchvatné výhledy na zálivy, u nichž leží menší „rodinná“ letoviska jako La Herradura nebo Almuñécar.

Elegantní mudéjarský vstup do córdobské mešity La Mezquita

Tato část Costa del Sol v provincii Granada bývá nazývána Costa Tropical. Městečko Motril leží uprostřed až neočekávaně svěže zelené delty, kde se pěstuje avokádo, citrusy, cukrová třtina, banány anebo bambus; směrem na západ jej střeží Salobreña s maurským hradem. Mezi Motrilem a Adrou se nachází chráněná krajinná oblast; kromě toho, že se jedná o nejméně zastavěnou část na celé Costa del Sol, je zdejší úchvatné pobřeží také nejmalebnější. Naopak cesta přes pláně východně od Adry patří k těm nejnudnějším na celém pobřeží. Naštěstí se u Aguadulce hory zase přiblíží k moři, což značně oživí posledních pár kilometrů do města Almería.

Východně od Almeríe se nachází přírodní park Cabo de Gata, kde lze nalézt ty nejopuštěnější pláže v celé Andalusii. Vydáte-li se z parku po pobřeží směrem na sever, jediným letoviskem před hranicí s provincií Murcia je Mojácar.

Mimo pobřeží

Návštěvníky, které zajímá i něco jiného než pláže, očekává v Andalusii celá řada tzv. pueblos blancos (bílých městeček či vesnic), kterými je poseto hornaté vnitrozemí, a také několik světoznámých starobylých měst. Patří mezi ně například hlavní město Andalusie Sevilla, proslulé býčími zápasy, flamencem a také nádhernou katedrálou; dále Córdoba, první metropole maurského Španělska a Granada, hlavní město posledního maurského království na Iberském poloostrově a místo, kde stojí palác Alhambra. Najdete zde i Jerez de la Frontera, centrum světového obchodu s nápojem sherry, dále město Ronda, s hlubokým kaňonem a arénou pro býčí zápasy z 18. století, anebo Cádiz, považovaný za nejstarší město Španělska.

Jsou to právě tato působivá města a městečka Andalusie, která vám nejspíše vytanou na mysli, zmíní-li někdo Španělsko – místa, která vstoupila do historie, místa s romantickými paláci, tanečnicemi flamenca a sluncem zalitou okolní krajinou.

Ochutnávka sherry, Jerez de la Frontera

Stručná historie

Jih Španělska leží na zeměpisné křižovatce: tvoří přechod mezi Středomořím a Atlantikem i mezi Evropou a Afrikou. Strategická poloha hrála vždy důležitou roli v jeho dlouhé a pohnuté historii.

Nejstaršími důkazy lidského osídlení jsou asi 25 000 let staré paleolitické jeskynní malby v Cueva de la Pileta u města Ronda. Lidé mladší doby kamenné se na scéně objevují ve 4. tisíciletí př. n. l.; zůstaly zde po nich keramické střepy a též stopy jejich zemědělské činnosti. Iberské kmeny ze severní Afriky připluly na území dnešního Španělska kolem roku 3000 př. n. l. a jsou jim připisovány první architektonické počiny: nejstarší stavbu ve Španělsku naleznete poblíž města Antequera, je jí dolmenová hrobka známá jako Cueva de Romeral. Po roce 900 př. n. l. pak přicházejí do oblasti ze severu skupiny kočovných Keltů se svou znalostí zpracování bronzu a železa. Jak Keltové postupovali poloostrovem směrem na jih, mísili se s původním iberským obyvatelstvem a podél pobřeží začali budovat opevněné vesnice.

Obchodníci a kolonisté

Zhruba ve stejné době podnikají po celém Středomoří své výpravy Féničané. Španělských břehů dosáhli tito mořeplavci kolem roku 1100 př. n. l. V zemi, kterou nazvali Span či Spania, založili řadu obchodních osad. První byl Gades (dnešní Cádiz), poté následovala Malaka (dnes Malaga) a Abdera (dnes Adra) na Costa del Sol. Díky kontaktu s vyspělými Féničany se Keltiberové seznámili s používáním peněz.

Po roce 650 př. n. l. vstupují do „obchodní soutěže“ také Řekové, kteří se snažili získat něco z místního nerostného bohatství a úrodné půdy. Jejich vliv netrval dlouho, naučili však domorodé obyvatelstvo pěstovat dvě velmi důležité plodiny – olivy a vinnou révu.

Římský most v Córdobě

V následujícím období ovládli většinu jižního Španělska Kartáginci, severoafričtí potomci Féničanů; začali Cádizem v roce 501 př. n. l., poté rozšířili svůj vliv proti proudu řeky Guadalquiviru nejprve do Sevilly, později i do Córdoby. Na pobřeží Algeciraského zálivu založili v roce 240 př. n. l. město Carteya. V důsledku prohrané první punské války s Římem (264–241 př. n. l.) ztratili Kartáginci vliv na Pyrenejském poloostrově, štěstěna se k nim opět přiklonila na počátku druhé punské války (218–201 př. n. l.).

Povzbuzen těmito úspěchy se kartaginský generál Hannibal rozhodl táhnout na Řím. Vedl jeden z největších vojenských přesunů celé historie: jeho vojska pochodovala ze Španělska až do Itálie, přičemž po cestě překonala Pyreneje i Alpy. Římané však vtrhli do Španělska, aby odřízli zásobování Hannibalovy armády – a zůstali zde dalších šest století.

La Mezquita, pozůstatek maurské Córdoby

Římská nadvláda

Římanům trvalo celá dvě století, než si podmanili iberské kmeny, nakonec byla většina poloostrova začleněna do jejich nové kolonie Hispania. Jih poloostrova pak tvořil provincii Baetica (přibližně na území dnešní Andalusie) s hlavním městem Córdobou.

Římané stavěli nové pevné cesty (například Via Augusta vedla podél jižního pobřeží Španělska až do Říma), mosty, akvadukty, vily a různé veřejné budovy. Zavedení latinského jazyka (z něhož se vyvinula moderní španělština), římského práva (tvořícího základ současného právního systému Španělska) a konečně také křesťanství, to vše přineslo zemi stabilitu a jednotu.

Potom se ale Římská říše začala rozpadat a Římané se ze Španělska stáhli. To ponechalo zemi na pospas různým „barbarským“ kmenům, zejména Vandalům. Tyto kmeny si nakonec podmanili Vizigóti, kteří následně ovládali jih Španělska zhruba dalších 300 let; Vizigótská říše se však ukázala být značně nestabilní. Pozice vládce říše totiž nepředstavovala dědičný úřad, nýbrž volený – což vedlo občas ke sporům o nástupnictví. Během jedné z takových rozepří se nespokojená strana snažila najít spojence v severní Africe.

Maurové a křesťané

V roce 711 se u Gibraltaru vylodilo asi 12 000 berberských vojáků a začalo tak období maurské nadvlády v Granadě a Andalusii. To bylo ukončeno až o téměř 800 let později. Po vítězné bitvě u Guadalete Maurové postupovali dále. Zatlačili Vizigóty do hor na severu a během 10 let většina vizigótských království v Hispánii padla do muslimských rukou. Jejich další postup západní Evropou zastavili až Frankové svým vítězstvím v bitvě u Tours (v severozápadní části centrální Francie) roku 732. Během své historie bylo maurské království – nazvané Al-Andalus – povětšinou v konfliktu s křesťanskými královstvími na severu. Stalo se však dominantní silou na Iberském poloostrově po další tři staletí.

Maurové si za sídelní město vybrali Córdobu a ta v období od 8. do počátku 11. století vyrostla v jedno z největších měst světa. Stala se metropolí Córdobského chalífátu, založeného Abd ar-Rahmánem III. v roce 929. Za vlády chalífů prožívalo jižní Španělsko období prosperity a míru, neboť Maurové byli relativně tolerantními vládci – ze svého pohledu nevěřící obyvatelstvo raději zdaňovali vyššími daněmi, než aby se pokoušeli je obracet na svou víru. Vzkvétala učenost a bylo dosaženo značných pokroků v medicíně a dalších vědách.

Maurský původ

Města jako Almuñécar, Tarifa, Algeciras, Benalmádena a některá další známe dodnes pod jejich arabskými názvy. Všechna jména měst a vesnic začínající předponou Al- mají maurský původ. Například arabský název města Almería znamená v překladu „zrcadlo moře“.

Po vybudování důmyslných zavlažovacích systémů se poprvé na španělské půdě začaly pěstovat plodiny jako rýže, bavlna či cukrová třtina, dále také ovoce jako pomeranče, broskve či granátová jablka. Další maurskou novotou bylo zavedení výroby papíru a skla; díky své zručnosti vynikali také v produkci keramiky, stříbrných předmětů či kožedělných výrobků. Mezi Maury se našli i šikovní konstruktéři a architekti, po kterých v zemi zůstalo mnoho paláců a různých pevnostních staveb.

Alhambra v Granadě: nádherný památník dynastie Nasrovců

Úpadek Córdoby byl stejně pozoruhodný jako její vzestup. Odpor křesťanů na severu poloostrova během 8. a 9. století postupně sílil s tím, jak rostla moc Galicijského a Asturského království a také snahy Karla Velikého zajistit jižní hranice jeho říše (pro Franky si nárokoval některá menší území na severu Španělska). Dílčí vítězství položila základ pro vznik a expanzi dalších křesťanských království na Iberském poloostrově v průběhu 9.–14. století: Navarry, Léonu, Kastilie, Aragonu a Portugalska. Pod vlivem cizích zájmů a křižáckých výprav se tato království připojila ke Galicii a Asturii v křesťanské reconquistě.

V roce 1009 se chalífát rozpadl na několik malých království zvaných taifas, která mezi sebou neustále bojovala. Když křesťané na severu viděli, že nepřítel je oslaben, odhodlali se zaútočit a dobyli Toledo. Pod hrozbou dalších útoků ostatní taify hledaly pomoc u Almorávidů, berberské dynastie z Maroka. Berbeři porazili armádu krále Leónu a Kastilie Alfonsa VI. v roce 1086. Na čas tím zastavili postup reconquisty a království Al-Andalus proměnili v provincii své vlastní severoafrické říše.

Po určitou dobu pak byly záležitosti muslimského Španělska spravovány z Granady, dokud Almorávidé, ukolébáni poklidným životem, neztratili nad poloostrovem moc. Historie se opakovala o necelé století později, kdy se v roce 1151 Maurové dovolávali pomoci dynastie Almohadů z pohoří Atlas v severním Maroku. Ti se záhy stali vládci jižního Španělska a vybudovali zde rozsáhlá opevnění, jako například sevillský Alcázar. Tím umožnili Maurům aby odolávali křesťanskému náporu o poznání déle.

Štěstěna se pak střídavě přikláněla na stranu Maurů a křesťanů až do roku 1212, kdy křesťané slavili své první velké vítězství u Las Navas de Tolosa v severní Andalusii. Poté postupně dobyli a obsadili další bašty někdejší maurské nadvlády: v roce 1236 obsadil Jakub I. Dobyvatel Córdobu a v roce 1248 následovala Sevilla. Maurové se ocitli na ústupu, opevňovali svá sídla na pobřeží a stahovali se do bezpečí svých pevností v Rondě a v Granadě.

Přes všechny válečné zmatky a mocenský úpadek zaznamenalo maurské Španělsko ještě další více než dvě staletí kulturního rozkvětu za vlády dynastie Nasrovců, kterou založil Muhammad ibn Júsuf v Granadě v roce 1232. Lidé z Córdoby a Sevilly prchali do tohoto města a přinášeli s sebou svůj um a znalosti, které přispívaly k jeho dalšímu rozmachu. Vybudování nádherného paláce Alhambra umožnilo vést okázalý dvorský život, věnovaný literatuře, hudbě a dalším uměním.

Maurské pevnosti na pobřeží se však brzy staly terčem dalších útoků. Křesťané dobyli roku 1310 Gibraltar, ale později se jej zase vzdali a Maurové jej pak drželi až do roku 1462. Po roce 1480 zahájili křesťané novou ofenzivu: Ronda se panovníkům Ferdinandovi a Isabele vzdala v roce 1485, následovaly Malaga (1487) a Almería (1488). Jako poslední byla v roce 1492 dobyta Granada.

Zlatý věk

Po křesťanském triumfu byla země sjednocena pod vládou katolických panovníků (Los Reyes Católicos), což byl titul udělený papežem Alexandrem VI. Ferdinandovi II. Aragonskému a Isabele I. Kastilské. V témže roce – 1492 – objevil Kryštof Kolumbus pro španělskou korunu Nový svět. Král s královnou ve svém fanatickém náboženském zaujetí přikázali ve stejném roce vyhnat ze země všechny židy, kteří odmítli konvertovat ke křesťanství, totéž pak potkalo Maury v roce 1502. Panovníci tak porušili slib svobody vyznání, který dali vzdávající se Granadě o desetiletí dříve. S odcházejícími židy opustilo Španělsko mnoho bankéřů a kupců, s Maury pak značný počet zemědělců a řemeslníků. Na křesťanství přestoupivší židé (zvaní Conversos) a Maurové (Moriscos), kteří ve Španělsku zůstali, byli s nedůvěrou sledováni inkvizicí – institucí založenou katolickým panovnickým párem k potlačování kacířství.

16. století bylo pro Španělsko slavným obdobím – dobytí Nového světa mu přineslo prestiž a bohatství. V roce 1503 získala Casa de Contratación v Seville monopol na obchod se španělskými územími v Americe. Po další dvě staletí potom byla Sevilla vůbec nejbohatším městem Španělska.

Pobřežní sídla naproti tomu strádala a často byla terčem útoků ze strany severoafrických pirátů. Pod touto hrozbou se obyvatelstvo stěhovalo do vnitrozemí a hledalo ochranu v opevněných městech a vesnicích na úbočí hor (zvaných „sierras“).

Císař Svaté říše římské Karel V. – první Habsburk na španělském trůně – obrátil svou pozornost k Evropě. Mezi lety 1521 až 1556 se čtyřikrát ocitl ve válce s Francií, nekonečná vojenská tažení jej připravila o většinu bohatství přivezeného z Ameriky. Karel měl slabost rovněž pro nákladné projekty, jako byla rozsáhlá renesanční přestavba paláce Alhambry, již zadal v roce 1526. Stavební práce měly být financovány z daní nově uvalených na Maury, ale musely být zastaveny, když se „Moriscos“ za vlády Filipa II. (1556–98) po 12 let bouřili. Král vyslal svého nevlastního bratra Jana Rakouského (Dona Juana de Austria), aby rebelii potlačil – což se nakonec v roce 1570 podařilo. Maurští konvertité byli poraženi a jejich rodiny rozptýleny po celém Španělsku. V roce 1588 se Filip II. připravoval na invazi do Anglie, ale k té nakonec vůbec nedošlo, neboť do té doby neporazitelná španělská flotila zvaná „Armada“ byla zničena anglickým loďstvem.

Tato porážka znamenala začátek dlouhého pozvolného úpadku. Filipova vojenská dobrodružství a nákladný způsob života, to vše uvrhlo zemi do značných dluhů. Rovněž zapojení Španělska do třicetileté války (za vlády jeho syna Filipa III.) znamenalo další finanční zátěž. A to čekal Španělsko ještě další debakl, když byla v roce 1643 španělská vojska poražena Francouzi u Rocroi ve Flandrech; bývalá sláva a prestiž Španělska se již nikdy neměly vrátit.

Věž Giralda v Seville: z mešity zvonice katedrály

Vzestup francouzského vlivu

Po smrti krále Karla II., který po sobě nezanechal dědice, se vnitřní záležitosti Španělska dostaly do hledáčku zájmu ostatních mocností. Rozhořel se spor mezi rakouskou větví Habsburků (nárok na trůn si činil arcivédoda Karel Rakouský) a Bourbony (jmenovitě Filipem z Anjou) – ten vyvrcholil takzvanou válkou o španělské dědictví. Těžké boje o Gibraltar proběhly v roce 1704, kdy jej Britové obsadili ve jménu rakouských nároků. Podle smlouvy z Utrechtu, která rovněž potvrdila Filipovo dědické právo na španělský trůn, bylo Španělsko nakonec přinuceno vzdát se Gibraltaru v roce 1713.

Generál Ramón Narváez byl několikrát premiérem

Téměř o 100 let později, za napoleonských válek, pak španělské loďstvo bojovalo po boku francouzské flotily proti lodím lorda Nelsona u mysu Trafalgar (viz rámeček). Napoleon však postupně přestal mít důvěru ke svým španělským spojencům a přinutil krále Ferdinanda VII. k abdikaci. V roce 1808 na trůn dosadil svého bratra Josefa. Tisíce francouzských vojáků poté překročily Pyreneje, aby potlačily revoltu, která po tomto Napoleonově kroku ve Španělsku vypukla. Vzbouřenci podporovaní britskými jednotkami pod velením vévody z Wellingtonu postupně Francouze z Iberského poloostrova vyhnali. Významné vítězství zaznamenali například během obléhání města Tarifa při ofenzivě na přelomu let 1811–12. Konflikt známý v anglicky mluvících zemích jako poloostrovní válka (1808–14) je ve Španělsku nazýván válkou za nezávislost. Během těchto krušných let byla sepsána první španělská ústava (která ovšem neměla dlouhou platnost) a španělské kolonie v Jižní Americe získaly postupně nezávislost.

Těžké časy

Návrat Ferdinanda VII. na trůn v roce 1814 rozmetal veškeré naděje na konstituční monarchii – napětí mezi liberály a konzervativci pak vedlo ke století plnému konfliktů, které vyvrcholily třemi tzv. karlistickými válkami.

Po Ferdinandově smrti v roce 1833 byla královnou prohlášena jeho tehdy tříletá dcera Marie Kristina Isabela. Její nárok na trůn byl však zpochybňován stoupenci jejího strýce Dona Carlose, což vyprovokovalo první karlistickou válku (1833–39).

Dokud byla Isabela dítě, regentský úřad vykonávala nejprve její matka a poté generál Baldomero Espartero; ten byl v roce 1843 sesazen vojenským pučem a Isabela (teprve třináctiletá) byla podruhé prohlášena královnou – tentokrát již „plně vládnoucí“. Její panování (do roku 1868) charakterizovaly politické nepokoje a řada povstání. Ve vládě převažovali vojáci. Významný vliv na chod země měl generál Ramón María Narváez, který byl několikrát premiérem, a o něco liberálnější generál Leopoldo O’Donnell. Liberální opozice vůči režimu vystupovala stále rozhodněji i proti samotné královně Isabele. Skandální zprávy z jejího soukromého života (s manželem Franciscem de Asís de Borbón žili odděleně), stejně jako její vměšování do politických záležitostí podkopávalo důvěru v monarchii. Neúspěšné povstání v roce 1866 a následné úmrtí generálů O’Donnella a Narváeze ještě více oslabily královninu pozici. Revoluce na podzim roku 1868 ji nakonec přinutila odejít do exilu.

Bitva u Trafalgaru

50 km severozápadně od Tarify se nachází mys Trafalgar (název odvozen od arabského Tarif al-Gar, Mys u jeskyně). Nedaleko tohoto výběžku se 21. října 1805 střetla britská flotila 27 lodí pod velením admirála Horatia Nelsona s celkem 33 francouzskými a španělskými plavidly v jedné z nejznámějších námořních bitev historie, která položila základ námořní dominanci Velké Británie pro celé následující století. Protivníci Britů byli v bitvě doslova rozprášeni – přišli zhruba o dvě třetiny svých lodí. Britové naproti tomu neztratili ani jedinou loď – zato admirál Nelson byl zasažen nepřátelskou kulkou a na následky tohoto zranění ještě týž den zemřel.

Isabela se usadila v Paříži a v roce 1870 abdikovala ve prospěch svého syna Alfonsa. Po krátkém období tzv. První republiky (vyhlášené v únoru 1873) se Alfons na konci roku 1874 ujal trůnu a monarchie se do Španělska „vrátila“.

Pro andaluské pobřeží znamenalo 19. století dobu mírného pokroku. Éra pirátů skončila a podél mořského břehu vyrostla řada městeček a vesnic. Prodloužení železniční trati do města Almería v roce 1899 znamenalo významný krok v rozvoji regionu.

Město Ronda je doslova „nalepeno“ nad mohutným kaňonem Taja

Druhá republika

Alfons XIII. usedl na trůn v roce 1902 v pouhých 16 letech. Prosperita a stabilita se však zemi, která během 1. světové války zůstala neutrální, nadále vyhýbaly. Před hrozbou regionálních konfliktů, násilí a stávek dal král v roce 1923 přednost diktatuře generála Miguela Prima de Rivery. O sedm let později však radikální opozice generála Prima de Riveru sesadila, král Alfons po volbách neúspěšných pro monarchisty odešel do exilu a v roce 1931 vznikla Druhá republika.

Parlamentní volby v roce 1933 však znamenaly odklon doprava a veřejné mínění ve Španělsku se začalo stále více polarizovat. Když v roce 1936 vyhrála volby pro změnu levice, situace se začala zhoršovat přímo alarmujícím tempem: o šest měsíců později už generál Francisco Franco vedl velkou část armády proti zvolené vládě. Frankem vedené nacionalistické povstání našlo podporu u monarchistů, konzervativců a pravicové falangistické organizace, jakož i u římskokatolické církve; liberálové, socialisté, komunisté a anarchisté byli naopak na straně vlády.

Krveprolití španělské občanské války trvalo tři roky a stálo zemi statisíce životů. Generál Franco se stal vůdcem otřeseného Španělska. Mnozí republikáni odešli do exilu, jiní jednoduše „zmizeli“. (Republikánský starosta města Mijas způsobil senzaci, když se objevil v šedesátých letech – po třech desetiletích, během nichž se skrýval ve svém domě.) Franco držel zbídačenou zemi (přes Hitlerovo naléhání) stranou událostí druhé světové války. Španělský národ se začal pomalu zotavovat ze svých ran, přestože podmínky pro to byly ještě po mnoho let velice těžké a život byl pro mnohé doslova „bojem o přežití“.

Blýskání na lepší časy

Všechno se začalo postupně měnit k lepšímu s rozvojem využití turistického potenciálu Španělska koncem padesátých let. Vstup Španělska do OSN v roce 1955 spolu s nástupem osobní letecké přepravy a cestovních kanceláří (a jejich katalogových zájezdů) v letech šedesátých, to vše napomohlo „otevřít“ španělské pláže masové turistice.

Juan Carlos se stal králem po smrti diktátora Franka v roce 1975

Po smrti diktátora Franka v roce 1975 se Španělsko znovu navrátilo k demokracii. Monarchie byla obnovena a na trůn usedl král Juan Carlos, vnuk Alfonsa XIII. Ten rozhodně nebyl jen „reprezentativní“ loutkou a výrazně napomohl zhatit pokus o vojenský převrat v roce 1981; Španělsko nadále zůstalo demokratickou zemí. Zahájen byl i proces decentralizace, více pravomocí získalo 17 poloautonomních regionů a 28. února 1982 byl přiznán autonomní status rovněž Andalusii.

Hranice s Gibraltarem byla po šestnáctileté přetržce znovu otevřena v roce 1985, rok nato Španělsko vstoupilo do EU (tehdy EHS). V roce 1992 hostila Sevilla velkou výstavu Expo ’92, což znamenalo pro Andalusii další investice.

V roce 2006 bylo několik členů rady města Marbella zatčeno v souvislosti s korupčním skandálem ohledně udělování stavebních povolení výměnou za různé dary a protislužby. Pokračující vyšetřování vedlo nakonec k uvěznění 50 lidí, mezi nimi i některých dlouholetých politiků, kteří byli v říjnu 2013 odsouzeni za úplatkářství, neoprávněné nakládání se svěřeným majetkem a praní špinavých peněz. Úvěrová krize v letech 2008–09 zasáhla Andalusii obzvlášť tvrdě – skončila éra stavebního boomu (který trval prakticky nepřetržitě po čtyři desetiletí) a zhoršily se i problémy regionu s nezaměstnaností, která patří k nejvyšším v celé zemi. Dalšími aktuálními politickými tématy jsou imigrace ze zemí východní Evropy, Afriky či Latinské Ameriky a také optimální způsob ochrany životního prostředí na Costa del Sol.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Andalusie a Costa del Sol.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.