Top 10 zajímavostí

Sydney Město s nejvěhlasnější architekturou v Austrálii

Modré hory Nádherná oblast zalesněných roklí a panenské buše západně od Sydney

Údolí Barossa Nejznámější vinařský region v Austrálii leží v jižní části země

Národní park Kakadu Obrovská termití hnízda a starobylé domorodé umění

Great Ocean Road Pobřežní silnice nabízející skutečně úžasné výhledy

Uluru Ohromný pískovcový monolit, známý také jako Ayers Rock, po staletí uctívaný místními domorodci

Perth Stylová a pulzující moderní metropole

Velký bariérový útes Jeden z přírodních divů světa se táhne podél pobřeží Queenslandu

Jedinečná divočina Klokani, koalové, vombati a krokodýli ve svém přirozeném prostředí

Melbourne Elegantní a kultivované velkoměsto

Ideální výlet po Austrálii

1.–3. den Dobrý den, Sydney

Popřejte Austrálii dobré ráno, při snídani se kochejte výhledem na živý přístav a věnujte alespoň dva dny poznávání tohoto velkoměsta. Prozkoumejte historii ve čtvrti Rocks, vylezte si na Harbour Bridge a zajděte do opery. Za slunného dne vyrazte trajektem na předměstí Manly. Dejte si jídlo v některé z nábřežních restaurací, nebo zkuste surfování s instruktorem.

4.– 5. den Modré hory

Západně od Sydney leží Modré hory. Vypravit se tam můžete autem či vlakem. Záleží na vás, zda je budete poznávat aktivním (kanoistika, slaňování, výlety do buše), či lenošivým způsobem (vyhlídková místa a restaurace).

6.–7. den Melbourne

Jeden den jízdy nebo pár hodin letadlem od sebevědomého Sydney leží kultivované hlavní město jižní části země – Melbourne. Mezi mrakodrapy se skrývá labyrint uliček z modrého čediče s mnoha módními butiky, hipsterskými kavárnami a pestrou směsí pouličního umění. Tomuto zábavnímu a kulturnímu centru dodávají lesk galerie, divadla, noční kluby a sportovní show.

8. den Phillip Island

Celodenní výlet z Melbourne na Phillipův ostrov nabízí jedinečnou možnost spatřit tučňáky, aniž byste se museli vydat do Antarktidy, dále pak koaly a lachtany.

9.–11. den Cairns

Tropické město Cairns leží už v jiném klimatickém pásu. Z Melbourne se sem dostanete za čtyři hodiny. Nastupte na rychlý katamarán směr Velký bariérový útes na celodenní potápění či šnorchlování. Druhý den nasedněte na lanovku a skrz tropický les vyrazte do města Kuranda na oběd z tropického ovoce.

12.–14. den Top End

Ve městě Darwin si pronajměte auto a vydejte se na průzkum oblasti Top End v Severním teritoriu. Podívejte se na krokodýly v řece Adelaide a pak se vrhněte do křišťálově čisté vody v národním parku Litchfield. Jedinečný kulturní zážitek nabízí výlet za domorodými specialitami v národním parku Kakadu.

15.–18. den Rudý střed

Z města Alice Springs se vydejte na jednodenní výlet do pohoří West MacDonnell a poté se přesuňte do městečka Yulara, pět hodin cesty z Alice Springs, podívat se na měnící se odstíny Uluru a Kata Tjuta.

19.–21. den Queensland

Dokonalé počasí jižního Queenslandu si můžete užít na nádherných plážích nebo se vypravte do deštného pralesa. Město Brisbane představuje pulzující vstupní bránu na okázalé Zlaté pobřeží, kde vám surfing a zábavní parky udrží vysokou hladinu adrenalinu.

Úvod

Austrálie je obrovská země zabírající celý kontinent o rozloze 7,68 milionů km2. Má několik různých klimatických pásem – od mírného po tropické – a tři pásma časová. Díky tomu najdeme na území Austrálie značně různorodou krajinu – od červených pouští po zelené deštné pralesy a od písečných pláží až po sněhem pokryté vrcholky hor. Působivou přírodní krásu doplňují moderní města nabízející veškeré požitky městského života, navíc však v jejich blízkém okolí můžete vyrazit buď do některého z řady národních parků, nebo se jen tak procházet po místních plážích.

Australské stereotypy

Snad pro svou velikost a rozmanitost, ale jistě také pro svou izolovanost, byla Austrálie po většinu své historie málo známá. Ve hře Oskara Wilda, zasazené do viktoriánské éry, vyjadřuje jedna z postav své velmi mlžné představy o Austrálii: „Musí tam být opravdu pěkně, když okolo létají ti malí klokani. Agáta ji našla na mapě.“

Otevřené dveře

Spisovatel D. H. Lawrence v roce 1922 napsal: „Austrálie představuje otevřené dveře, za nimiž je hlubina. Odejdete ze světa a vstoupíte do Austrálie.“

Mnozí lidé si v souvislosti s „protinožci“ stále vybavují jen několik obrazů: budovu opery v Sydney, pláž Bondi, Velký bariérový útes, nemilosrdné vnitrozemí („outback“) a všechna ta podivná zvířátka. Klokan, koala, vombat, ptakopysk i ďábel medvědovitý neboli tasmánský čert sice skutečně žijí výhradně na území Austrálie, ovšem tato země toho návštěvníkům nabízí mnohem více.

A co obyvatelé? Australané bývají často vnímáni jako pohodáři, kteří se nejraději opalují, surfují a pijí studené pivo. Hledáte-li však australské „typy“, pak to bude zřejmě rančer hlídající stádo ovcí pod eukalypty či opálený zálesák na průzkumu drsné krajiny v hlubokém vnitrozemí. Podobně jako většina klišé, i toto je pravdivé jen zčásti. Statistiky ukazují, že stejně jako v řadě jiných zemí i v Austrálii představuje značný problém obezita, nicméně zůstává dobře ukrytá a většina Australanů si zjevně užívá života pod širým nebem. Z mnohých vyzařuje zdraví a vystavují na odiv opálenou muskulaturu (nebo ji alespoň obdivují). Pokud zrovna nejsou na pláži, věnují se – zejména o víkendu – sportu, poslouchají v rádiu fotbal či kriket nebo na zahradě svého domu grilují hovězí maso či mořské plody. K tomu všemu nikdy nesmí chybět ledové pivo k uhašení nelítostné žízně. Australané možná nejsou největší pivaři na světě, bezpochyby však patří do první pivní ligy.

Australským vnitrozemím, odlehlou a řídce osídlenou zemí, se dodnes toulají prospektoři hledající zlato, opály a další minerály. V divoké severní oblasti Top End číhají na neobezřetnou kořist ohromní krokodýli, kteří se někdy dostanou tak blízko k civilizaci, že jich úřady musí každý rok z darwinského přístavu přemístit bezmála stovku. Odlehlé dobytčí farmy (zvané „usedlosti“) bývají tak velké, že dobytkáři shánějí svá stáda pomocí helikoptér. Jedna taková farma má například stejnou rozlohu jako celá Belgie.

Australský bushman

Tím však výčet zdejších zajímavostí nekončí. Kempování či jednodenní výlety do národních parků jsou pro převážnou většinu Australanů samozřejmostí. Austrálie dnes patří k nejvíce urbanizovaným zemím světa; více než 90 % obyvatel žije blízko pobřeží v deseti největších městech. Statistiky ukazují, že každý pátý Australan žije v Sydney, které má 4,5 milionu obyvatel. V Melbourne je počet o půl milionu nižší a v ostatních hlavních městech svazových států – Brisbane, Adelaide a Perthu – žije většina zbývající populace.

Přírodní divy

Přírodní divy Austrálie, její neobvyklá a jedinečná fauna a pocit z nekonečnosti volného prostoru zastiňují u mnohých lidí vše ostatní. Ohromné vnitrozemí se svou drsnou krásou má přitažlivost téměř hypnotickou. Když si světoznámý spisovatel Stephen King udělal krátkou přestávku v psaní a vyrazil na motorce do rozlehlého australského vnitrozemí, popsal svůj dojem takto: „Když zastavíte, to ticho je neuvěřitelné. Cítíte se velmi malí; skoro slyšíte dýchat Boha.“ Hledáte-li však nedotčenou přírodu, nemusíte jezdit až do hlubokého vnitrozemí. Například národní park Modré hory (který je na seznamu světového dědictví UNESCO) leží pouhých 90 minut cesty autem z centrálního Sydney.

Nádherně podivná divoká příroda Austrálie

Australský kontinent obývají pozoruhodná divoká zvířata. Výhradní zastoupení tu má živočišný druh ptakořitných (savců kladoucích vajíčka), mezi něž patří kolébavě se pohybující ježura pokrytá ostny či ptakopysk – vodní savec se srstí a s kachním zobákem.

Přátelský vačnatec

Poněkud známější jsou místní vačnatci vybavení vakem, v němž si nosí mláďata. Krajinou tak poskakují různé druhy „velkonohých“, od malých klokánků po velké klokany rudé. Další vačnatec, apatický koala, se naopak intenzivnímu fyzickému pohybu vyhýbá a celé dny klimbá ve větvích v tichém eukalyptovém opojení. Jeho příbuzný vombat (další vegetarián mezi vačnatci) dává přednost norám pod pařezy či kládami nebo v březích potoků. Spíše než vombaty však lze zahlédnout vačice přebývající v korunách stromů, které kolonizují mnohé zahrady předměstských domů a svými hlučnými nočními toulkami způsobují obyvatelům bezesné noci.

Amatérští ornitologové zde mohou obdivovat stovky ptačích druhů. Úchvatně zbarvení ptáci, jako třeba papoušek lori mnohobarvý, jsou zde stejně běžní jako v jiných zemích třeba vrabci a lyrický či zábavný ptačí zpěv tvoří nezaměnitelnou hudební kulisu australských večerů. K těmto domácím hvězdám patří například květozobí, medosavky či ledňák obrovský; nejoblíbenější pták z křížovek – emu – však nezpívá ani nelétá.

Austrálie má také své zvláštnosti mezi plazy: dvoumetrové varany, exotické tvory jako agamu límcovou či agamu vousatou a největší krokodýly na světě žijící v mořských vodách. Navíc zde má svůj domov více druhů jedovatých hadů než kdekoli jinde na zemi.

Odříznutý kontinent

Austrálie je izolována od ostatních kontinentů od doby, kdy se asi před 40 miliony let oddělila od zbytku jižního superkontinentu Gondwana. Toto odříznutí od hlavního proudu evoluce vedlo k tomu, že rostliny a zvířata se vyvíjely způsoby, které zaměstnávají generace vědců a ohromují miliony turistů.

Jedinými lidmi, kteří s těmito zvířaty kontinent po tisíciletí sdíleli, byli nomádští domorodci – Austrálci (Aboriginové). První Austrálci připluli pravděpodobně z Asie před 50 až 100 tisíci lety. Austrálci žili na kmenových územích, jejichž hranice údajně vytyčili jejich předci v období zvaném „doba stvoření“. Nebudovali žádné trvalé stavby, ale žili způsobem, který jim umožňoval přežít v drsném prostředí.

Domorodé dítě

Jejich život plynul takřka beze změny až do 17. či 18. století. Austrálii objevili Evropané ze všech osídlených světadílů nejpozději. První dorazili zřejmě Holanďané, ale ti nevybudovali žádné trvalé kolonie. Skutečná koloniální historie Austrálie se začala psát až v roce 1770, kdy u východního pobřeží přistál britský mořeplavec James Cook a veškeré území, které zmapoval, zabral pro krále Jiřího III. Krátce poté Britové usoudili, že Austrálie představuje ideální místo pro trestaneckou kolonii, a v roce 1787 vyplula z Británie flotila s vojáky a trestanci, aby kolonizovali Austrálii coby nejodlehlejší součást impéria.

Britové poměrně rychle zabavili půdu domorodých lovců-sběračů, které vyhnali nebo v horším případě zmasakrovali. Domorodí obyvatelé (kteří dnes tvoří přibližně 2 % populace) získali volební právo v roce 1962 a do oficiálního sčítání obyvatelstva byli zahrnuti dokonce až v roce 1967.

Založení moderní Austrálie zanechalo výraznou, i když slábnoucí stopu na národním sebevědomí. V souvislosti se svou zemí bývali Australané hodně defenzivní, ptali se cizinců, co si o ní myslí, a pak úzkostlivě čekali na odpověď. Dnes už tuto otázku neberou zdaleka tak vážně. Potomky trestanců už počtem dávno převýšili potomci svobodných osídlenců, mohou-li však Australané prokázat trestanecký původ svých předků, hrdě se k němu hlásí a považují jej za známku prestiže.

Austrálie má být na co pyšná. Za pouhá dvě století se malá evropská osada, jejíž počátky jsou spjaty s násilím, poddanství a strádáním, proměnila v dynamický moderní národ se silnou ekonomikou, jejíž hrubý domácí produkt ji řadí do první desítky zemí OECD. K největším zdrojům příjmů patří turistický průmysl a cestovní ruch, který přímo zaměstnává cca 543 600 osob, tedy téměř 6 % pracovní síly země.

Australský svaz

Od roku 1901 tvoří šest bývalých britských kolonií nezávislý federální svaz s parlamentním systémem britského typu. Kromě těchto šesti států patří do svazu také dvě teritoria – Teritorium hlavního města Austrálie (ACT) a Severní teritorium. Hlavou státu je královna Alžběta II., kterou zastupuje generální guvernér navržený federální vládou a jmenovaný královnou. V čele federální vlády stojí premiér, jenž vede stranu, která má nejvíce křesel v dolní komoře parlamentu (Sněmovně reprezentantů). Horní komoru představuje Senát. Sídlem federálního parlamentu je Canberra, město založené v roce 1927. Podobně jako Washington DC v USA leží Canberra ve vlastní administrativní oblasti zvané ACT. Každý stát i teritorium má vlastní vládu a premiéra (státu) či hlavního ministra (teritoria).

Austrálie leží velmi daleko od svých tradičních spojenců na severní polokouli: 9720 km od USA a 17 820 km od Velké Británie. K překonání těchto velkých vzdáleností však výborně slouží mezikontinentální lety s pouhým jedním mezipřistáním, či dokonce bez mezipřistání. Kulturně mnohem vzdálenější jsou paradoxně nejbližší sousedé, Indonésie a Papua Nová Guinea, ležící nedaleko severního pobřeží Austrálie. Toto asijské spojení je však životně důležité, především v oblasti politiky a ekonomiky země. Projdete-li se ulicí jakéhokoli australského města, jistě vaší pozornosti neujde zvýšený příliv imigrantů z jižní a jihovýchodní Asie.

Geelong s proslulým nábřežím Baywalk Bollards

Na počátku 80. let 20. století přineslo kulturní promísení výrazné změny v tradičním stravování zdejších obyvatel. Australská města nyní nabízí pestrou směsici různých kulinářských vlivů. Můžete se spolehnout, že vždy dostanete jídlo z čerstvých ingrediencí vysoké kvality. V hlavních městech všech svazových států je naprostou samozřejmostí živá kavárenská scéna. V jejich okolí navíc narazíte minimálně na jednu vinařskou oblast, kde můžete ochutnat tento lahodný mok přímo ve sklípku. Klimatická rozmanitost umožňuje Austrálii produkovat vína z teplých i chladnějších oblastí a pěstovat takové tropické ovoce, jako jsou rambutany, anonu, mango a liči, stejně jako avokádo, jahody, ostružiny, jablka, hrušky, pomeranče a mandarinky.

Národ přistěhovalců

Čtyři z deseti obyvatel Austrálie jsou přistěhovalci nebo první generace potomků přistěhovalců.

V hlavních městech lze bez problému najít restaurace podávající znamenitě připravená jídla kuchyní celého světa – thajské, mexické, kambodžské, japonské, francouzské, maďarské, španělské, libanonské, turecké či italské. V menších městech je výběr omezenější a někdy se návštěvníci musí spokojit s masovým koláčem, rybou, hranolky nebo čínským chop suey (směs kuřecího masa, různých druhů zeleniny, bambusových výhonků a nudlí nebo rýže).

Geografické superlativy Austrálie jsou jednoznačné. Jedná se o největší světový ostrov. Tedy přesněji nejmenší a nejméně zalidněný (cca 23 milionů obyvatel) kontinent a jediný, na němž žije pouze jeden národ. Austrálie měří 4000 km z východu na západ a 3200 km ze severu na jih. Její rozloha se rovná 24násobku rozlohy Britských ostrovů.

Velké předělové pohoří (Great Dividing Range), táhnoucí se téměř po celé délce východní části kontinentu, s nejvyššími vrcholy přesahujícími 2 000 m, odděluje úzký úrodný pás na pobřeží od vnitrozemí. Západně od tohoto pohoří je země čím dál placatější a sušší a osídlení čím dál řidší. Po tisíce kilometrů narušují horizont pouze občasné tajemné kopce, včetně monolitu Uluru (Ayers Rock) a skalní kopule Kata Tjuta (Olgas), drsná, avšak krásná pohoří Flinders či MacDonnell. A pak, v nejjižnější části Západní Austrálie, opakování vzoru horský hřeben – pobřežní pás ohlašuje blízkost Indického oceánu.

V australském vnitrozemí najdete oblasti s pozoruhodnými přírodními krásami, z velké části se však jedná o ohromné vyprahlé pouště a solné pánve. Jelikož orná půda zabírá pouze 7 % země, místní způsob osídlení se značně liší od amerického a počet obyvatel je výrazně nižší. Neobdělávatelná půda není nutně nepřínosná: pod povrchem leží bauxit, uhlí, železná ruda, měď, cín, stříbro, uran, nikl, wolfram, olovo, zinek, diamanty, zemní plyn a ropa. Těžební průmysl patří k největším ekonomickým odvětvím a tvoří cca 7 % australského HDP.

Rozmanitá vegetace

V Austrálii se nacházejí oblasti, kde objevíte nejzachovalejší divokou přírodu na světě. Na seznamu světového dědictví UNESCO je v současnosti celkem 15 australských regionů, mimo jiné Velký bariérový útes, Tasmánská divočina, deštné pralesy Queenslandu a národní park Uluru–Kata Tjuta.

Bujný palmový les

Australské deštné pralesy – zdravé, rozsáhlé a rozmanité – patří k nejzachovalejším přírodním oblastem na světě. Od bujných, hustých džunglí tropického severního Queenslandu se táhnou jižním směrem až k poslednímu velkému porostu mírného deštného lesa na planetě – chladným, vlhkým lesům Tasmánie. Australské deštné pralesy jsou nesmírně krásné a žije v nich polovina všech místních rostlinných druhů, a to včetně „primitivních“, které představují přímé pojítko se zrodem kvetoucích rostlin před více než sto miliony let.

Téměř ve všech oblastech Austrálie můžete narazit na odolné stromy dvou hlavních čeledí. Roste zde přes 600 druhů kvetoucích akácií (včetně zlaté akácie, jež byla inspirací pro australské národní barvy) a přes 500 typů eukalyptu (blahovičníku), od nízkých zakrslých křovisek po vysoké druhy z horských lesů. Domov zde má druh Eucalyptus pauciflora, který ve světle měsíce září jako by byl stříbrošedý, i tvrdé druhy eukalyptů, jejichž dřevo je nazýváno „ironbark“. Je tak pevné a těžké, že si na něm vyláme zuby i ta nejtvrdší pila.

Možná vás překvapí, že Austrálie je také nejplošší kontinent na světě, přestože vrchol její nejvyšší hory Mt. Kosciuszko (2 228 m n. m.) leží téměř ve stejné výšce jako Mexico City. Ve Sněžných horách v Novém Jižním Walesu si můžete dosyta užít zimních radovánek, lyžuje se tu od června do srpna či září. První lyžařský klub v zemi, Kiandra Pioneer Ski Club, byl založen už v roce 1870, tedy o dva roky dříve než začaly vznikat první kluby v USA.

Kromě toho je Austrálie nejsušším obydleným kontinentem pouze s jednou opravdu velkou řekou (Murray). Australské pobřeží měří 36 735 km a nabízí nepřeberný počet dlouhých pláží, po nichž se lze toulat celý den a přitom nepotkat ani živáčka. Palec (či surfové prkno) si můžete smočit ve vodách Korálového moře, Timorského moře, Tichého oceánu, Indického oceánu a Jižního ledového oceánu.

Divy pod hladinou

Některé z nejpestřejších australských zajímavostí se nacházejí pod mořem. Potápěči obdivují v místních vodách ryby, které je možné obvykle spatřit v některém z tropických akvárií, avšak připravte se na to, že v přírodních podmínkách dosahují tyto druhy desetkrát větších rozměrů. Nádherně zbarvení pomci, klauni zdobení a bičonoši maurští proplouvají těsně před očima uchvácených potápěčů. Spatřit lze také žraloky, trnuchy a jedovaté ropušnice.

Útes

Velký bariérový útes je domovem více než tisíce druhů ryb, velryb, delfínů, želv a mnoha stovek různých korýšů.

Nejúžasnějším místem na světě pro příznivce podvodní podívané je Velký bariérový útes. Tento 1944 km dlouhý zázrak – tvořený živými korály – uchvacuje představivost svou nezměrností a složitými detaily jasně zbarvených organismů majících tvar paroží, květin či mozku. Jedná se o největší živý útvar na světě, kde se shromažďují ty nejvznešenější tropické ryby.

Potápěč se žralokem obrovským, Ningaloo Reef,
Západní Austrálie

Útes představuje jednu z hlavních turistických destinací v Austrálii a je snadno přístupný díky síti letišť, rychlým katamaránům a stálým pontonům. Rozvinutý systém letecké dopravy propojuje celý kontinent: pláže a lyžařská střediska, dynamická velkoměsta i městečka ve vnitrozemí.

Oblíbený sport – australský fotbal

Pohodová kultura

I s takovou hojností přírodních divů často zanechají v návštěvnících nejhlubší dojem lidé. Australané jsou obecně přátelští a praktičtí – jdou přímo k věci. Mluví specifickou angličtinou; Američané v ní slyší podtóny londýnského či irského dialektu, zatímco někteří návštěvníci z Británie a Irska nacházejí americký vliv.

Australská angličtina obsahuje řadu jedinečných termínů, které často zamotají hlavu Britům, Američanům i ostatním. Pitoreskním příkladem, byť již ne tak častým jako kdysi, může být rčení „Neber syrové krevety!“, což znamená „Nesnaž se mě oblafnout!“. Lehkovážné „Bude v pohodě...“ bylo z valné části vytlačeno spojením „Bez obav, kámo...“, přičemž obě znamenají totéž: „Bude to v pořádku.“

Návštěvníky může vyvést z míry australský smysl pro humor, který je plný ironie a žertovných protimluvů, jako třeba „Začíná trochu přituhovat!“ (když teplota ve stínu dosahuje 40 °C); „Nemýlíš se, kámo!“ (výraz nadšeného souhlasu) či „Tak tenhle chlapík fakt nerad pije.“ (o silném pijanovi).

Australané milují venkovní aktivity a mají vášeň pro sport, věnují se místnímu druhu fotbalu a kriketu, avšak i sportům poměrně novým – baseballu a basketbalu. Z velké části je to dáno slunečným podnebím, ale také jejich přesvědčením, že hřiště (či běžecká stezka) je místem, kde se snadno překonávají společenské bariéry.

Velkou část australské populace tvoří přistěhovalci a tato národnostní směsice se stává stále pestřejší, nicméně hlavní vlivy stále představují Británie a USA. Britští návštěvníci si všímají nenucenosti v kalifornském stylu; ty americké pak často překvapí přetrvávající úroveň britského faktoru. Většina mladých Australanů se obléká ležérně a sleduje americké televizní pořady, avšak studenti soukromých škol i nadále nosí saka a slamáky jako jejich protějšky v Anglii. Kriket hrají týmy oděné v tradiční bílé na oficiálních hřištích i chlápci bez trička a v žabkách na plážích a zahradách.

Etnická i jiná řevnivost zde samozřejmě existuje a návštěvníci (vzhledem k australské historii a kulturní směsici) se mohou stát svědky překvapivě xenofobních postojů, zejména v médiích a u politiků, nicméně většina Australanů zastává názor, že každý by měl dostat „férovou šanci“ a neměl by být posuzovaný předpojatě podle třídy, rasy či pohlaví.

Australané milují pohyb venku

Stručná historie

Austrálie je osídlena mnohem déle než západní Evropa, a to možná až dvojnásobně delší dobu. První lidé sem přišli z Asie minimálně před 50 –60 tisíci lety, podle některých vědců ještě mnohem dříve. Profesor Paul Tacon, archeolog na Griffithově univerzitě v Queenslandu, tvrdí, že vzorky pylových částic odebraných po celé Austrálii dokazují změny ve vegetaci a ukládání dřevěného uhlí „počínaje dobou přibližně před 120 tisíci lety“. Domnívá se, že tyto změny způsobila činnost člověka.

První migraci do Austrálie pravděpodobně vyvolalo postupující zalednění, které přimělo jeskynní lidi severní polokoule přesunout se do oblastí s teplejším podnebím. Tento pohyb spustil řetězovou reakci, při níž jižněji usazené kmeny musely ustoupit z cesty. Rozrůstající se ledovce dramaticky snížily hladinu oceánu, která tehdy byla až o 150 metrů níže, než je současná úroveň. To mělo za následek vznik pevninských mostů mezi asijským kontinentem a ostrovy Indonésie, dnešní Novou Guineou a Austrálií. První obyvatelé však do Austrálie podle všeho dorazili přes Guineu na rybářských lodích.

První Australané se novému prostředí přizpůsobili bez problémů. Tito lovci-sběrači doby kamenné byli uvyklí hledat si jídlo a nový kontinent jim ho nabízel hojné množství: ryby, bobule, kořínky a vačnatce.

„Krásné lži“

Podle spisovatele Marka Twaina se historie Austrálie „nečte jako historie, nýbrž jako ta nejkrásnější lež... Je plná překvapení, dobrodružství, nesouladů, rozporů a událostí, kterým lze jen stěží uvěřit, ale všechny jsou pravdivé, všechny se udály.“

Předchozí etapa je nazývána „dobou stvoření“, jež pod jednu mytologickou střechu zahrnuje historii, tradice i kulturu Austrálců. Domorodá verze Genesis popisuje, jak dávní předkové stvořili hvězdy, zemi a všechny tvory. Vysvětluje, proč zvířata a rostliny jsou právě takové, jaké jsou, a jak lidé mohou žít v souladu s přírodou.

Malby Austrálců v národním parku Kakadu

Připlouvají mořeplavci

Po dlouhá tisíciletí měli Austrálci svou zemi sami pro sebe, v posledních několika staletích se k ní však přiblížil zbytek světa. Podobně jako v případě El Dorada, všichni očividně hledali Terra Australis Incognita, „neznámou zemi na jihu“. V 16. století evropští cestovatelé pátrali po bájném kontinentu a jeho předpokládaném bohatství. Někteří (hlavně Španělé a Portugalci) se zřejmě dostali poměrně blízko, avšak jako první u břehů kontinentu přistál v roce 1606 holandský kapitán Willem Jansz. Objevení kontinentu mu však přineslo jen zklamání. „Tady by nás nic dobrého nečekalo,“ byl jeho úsudek, když zvedal kotvy.

Obchodní dobrodruhy z holandské Východoindické společnosti však nelze podceňovat. V roce 1642 společnost vyslala jednoho ze svých nejlepších mořeplavců Abela Tasmana, aby vypátral bájné poklady nejvzdálenějšího kontinentu. Při své první výpravě Tasman objevil ostrov, který pojmenoval Van Diemenova země, dnes však nese jeho jméno – Tasmánie. O pár let později vyplul znovu. Obeplul značnou část severního pobřeží Austrálie, ale stále nenašel žádné zlato, stříbro ani koření. Stejně jako Jansz před ním, ani Tasman neměl pro domorodé obyvatele žádné pochvalné slovo; působili na něj chudě, hladově a nepřitažlivě. Holanďané pojmenovali Austrálii „Nové Holandsko“, nepřipadala jim však vůbec slibná, proto si ji nikdy nenárokovali.

Další pesimistický názor na Austrálii získal osobitý cestovatel, anglický pirát William Dampier, který dvakrát přistál u jejího západního pobřeží koncem 17. století. Nenašel tam pitnou vodu, ovoce či zeleninu, ani žádné poklady. Místní obyvatelé mu přišli jako „ti nejsklíčenější lidé na světě“.

Botany Bay

Zlom nastal, když téměř náhodou přistál na východním pobřeží Austrálie velký anglický mořeplavec James Cook. Stalo se tak při velmi klikaté zpáteční cestě z Tahiti do Anglie v roce 1770. Na palubě jeho lodi Endeavour byli i zkušení přírodovědci Joseph Banks a Daniel Solander. Ti zde narazili na tolik fascinujících exemplářů, že se Cook rozhodl místo přistání pojmenovat Botany Bay (Botanická zátoka).

Tradiční umění Austrálců zobrazující dobu stvoření

Veškeré území, které Cook zmapoval, zabral pro krále Jiřího III. a pojmenoval je Nový Jižní Wales. Do Londýna se vrátil s pochvalnou zprávou o rozlehlé, slunečné a úrodné zemi obývané domorodci, kteří „jsou mnohem šťastnější než my Evropané“.

Replika lodi Jamese Cooka Endeavour v sydneyském přístavu Darling

Joseph Banks, již jako předseda Královské společnosti, přišel v roce 1779 s neotřelým nápadem. Navrhl kolonizovat Austrálii, namísto běžných osadníků tam však chtěl poslat trestance. Tento plán by podle něj vyřešil krizovou situaci v přeplněných britských věznicích.

Po většinu 18. století se Britové zbavovali problémových zločinců tak, že je posílali do Severní Ameriky. Po vyhlášení nezávislosti USA však tato destinace již nepřicházela do úvahy. Věznice v mateřské zemi nestačily a na starých říčních lodích využívaných jako plovoucí vězení hrozily vzpoury a epidemie.

V květnu 1787 padlo konečné rozhodnutí a britská vláda zahájila přepravu delikventů do Austrálie. Tato praxe trvala 80 let a během této doby bylo k protinožcům dopraveno přes 160 tisíc trestanců.

První flotila

První flotila jedenácti plachetních lodí, přepravujících téměř 1500 osob (z nichž více než polovina byli trestanci), vyplula na osmiměsíční plavbu z Portsmouthu do Nového Jižního Walesu pod velením penzionovaného námořního kapitána Arthura Phillipa. Proti všemu očekávání doplula úspěšně.

Kapitán Phillip (nyní již s titulem guvernér) vstoupil na břeh ve slavnostním oděvu, ovšem neozbrojený, přičemž břeh se hemžil domorodci s oštěpy v rukách. Poručík na vlajkové lodi si tehdy do deníku zapsal: „Velmi snadno si lze představit, jak směšní musíme těmto zcela nahým ubožákům připadat.“

Kapitán James Cook dle Nathaniela Dancea

Brzy se však ukázala pravda o Botany Bay a Cookova nadějná prohlášení začala rychle blednout. Důstojníci z expedice se zhrozili, když zjistili, že zátoka neposkytuje žádný úkryt před východními větry, že většina z údajných luk jsou ve skutečnosti bažiny a že zde není dostatek pitné vody.

Téměř ideální místo však naštěstí čekalo hned za rohem. Průzkumný tým v čele s guvernérem Phillipem objevil o 20 km dále zátoku, kterou lodní lékař John White označil jako „nejlepší a nejrozsáhlejší přístav v univerzu“, dostatečně velký, aby poskytl „bezpečné kotviště všem válečným flotilám celé Evropy“. Navíc byla mimořádně krásná. Dnes ji zdobí známá budova opery se sydneyským mostem a nese název Sydney Harbour. Celá flotila zakotvila v Sydneyské zátoce 26. ledna 1788 (tento den je dnes australským národním svátkem) a nad kolonií zavlála britská vlajka.

Londýn ve svých velkých očekáváních předpokládal, že Nový Jižní Wales bude okamžitě soběstačný. Tato teorie však vzápětí vzala zasvé. Sydneyské léto bylo na jakoukoli námahu příliš horké, a i když trestanci opravdu chtěli přiložit ruku k dílu, půda nedávala naději na úspěch. Navíc většina vyhnanců pocházela z města, takže nedokázali rozeznat motyku od srpu. Dobytek z velké většiny pošel nebo zmizel v buši.

Kvůli ztroskotání a zmatkům v Londýně měly lodě se zásobami zpoždění téměř dva roky, což vedlo k sílícímu zoufalství. S tenčícími se zásobami byly omezovány příděly potravin. Trestanci chycení při krádeži jídla byli zbičováni a guvernér nakonec nechal jednoho zloděje pro výstrahu pověsit.

V červnu 1790 vplula do sydneyského přístavu ke všeobecné radosti zásobovací loď Lady Juliana a dlouhý půst skončil. Začalo se dařit také zemědělství, takže připlouvaly další tisíce trestanců. A za svou novou domovinu si Austrálii zvolili dokonce i dobrovolní osadníci.

Přichází kapitán Bligh

Po odchodu kapitána Phillipa převzal velení nejvyšší armádní důstojník v kolonii major Francis Grose. Jeho podřízení v armádě se v novém režimu měli velmi dobře a pustili se do podnikání. Důstojníci brzy objevili možnost výnosného přivýdělku, obvykle na úkor britských daňových poplatníků. Armádní monopol na prodej rumu přinášel rychlé zisky; rum dokonce nahradil peníze jako hlavní australský směnný prostředek, dokonce i trestanci dostávali za práci navíc zaplaceno alkoholem.

Když se zprávy o těchto praktikách dostaly do Londýna, vláda zareagovala vysláním známého autoritáře, aby rumové společenství řádně provětral. Byl to kapitán William Bligh, oběť nechvalně proslulé vzpoury na lodi Bounty (která proběhla o sedm let dříve). Bligh měl v úmyslu zasít do srdcí zvlčilých důstojníků strach, avšak jeho výbušná povaha se vymykala veškeré kontrole. Oběti tohoto nového guvernéra Nového Jižního Walesu mu přezdívaly Caligula a začaly osnovat zradu.

Bligha sesadila skupina vzbouřených důstojníků 26. ledna 1808, když kolonie slavila 20. výročí založení. Rumová rebelie, jak bývá vzpoura označována, vedla k radikální reorganizaci a personálním změnám. Následný vojenský soud navíc vzal do úvahy, jak Blighova osobnost a metody dráždily jeho podřízené, a tak vzbouřenci dostali mnohem nižší tresty, než se původně čekalo.

Otevření kontinentu

Pod novým guvernérem Lachlanem Macquariem (ve funkci 1809–21) překonal Nový Jižní Wales stigma trestanecké kolonie a stal se zemí mnoha příležitostí. Idealističtí armádní důstojníci organizovali stavbu škol, nemocnice, soudu a cest, které by je spojovaly. Aby inspiroval vyhnance k vedení poctivého života, Macquarie jmenoval bývalého trestance smírčím soudcem. Poté pozval několik dalších na večeři, čímž řádně vyděsil místní elitu. Jeden z omilostněných trestanců, Francis Greenway, byl dosazen na post architekta kolonie.

Statečný, avšak omylný

Kapitán William Bligh nikdy nevyhrál soutěž oblíbenosti, podle historiků však nebyl až tak špatný, jak se často uvádí. Před příjezdem do Austrálie toho stihnul opravdu hodně: obeplul svět s Jamesem Cookem, bojoval pod Horatiem Nelsonem v bitvě o Kodaň a prokázal nadlidskou vůli k přežití, když ho vzbouřenci na lodi Bounty vysadili v Tichém oceánu. Díky své odvaze, mořeplaveckým schopnostem a štěstěně přežil plavbu v záchranném člunu dlouhou 5823 km. Shodou okolností zažil i druhou lodní vzpouru, a to v roce 1797, než byl jmenován guvernérem Nového Jižního Walesu, kde měl znovu nastolit pořádek. Tento kapitán, jehož učinil nesmrtelným Hollywood, to nakonec dotáhl až na hodnost kontradmirála.

Některým bývalým trestancům se díky guvernérově pokrokovému přístupu vedlo tak dobře, že byl Macquarie obviněn z hýčkání kriminálníků. Orgány v Londýně nařídily přísnější tresty a úplné oddělení vězňů od ostatních obyvatel. To vše vedlo k dlouhodobému konfliktu mezi napravenými trestanci a jejich dětmi na jedné straně a privilegovanou třídou přistěhovalců na straně druhé. Dnes se karta obrátila: potomci trestanců z první flotily často projevují stejnou hrdost na svůj původ jako potomci osadníků z lodi Mayflower v USA.

Kasárna Hyde Park v Sydney navržená Francisem Greenwayem

Největší problém, jemuž guvernér Macquarie a jeho bezprostřední nástupci museli čelit, byla poloha kolonie na okraji země u moře. Neměli dostatek půdy k zajištění potravin pro obyvatele, kterých neustále přibývalo. Modré hory svírající Sydneyskou zátoku se zdály být nepřekonatelnou překážkou. Všechny pokusy o jejich zdolání skrze labyrint strmých údolí skončily neúspěšně. Až konečně v roce 1813 dostali průzkumníci Blaxland, Wentworth a Lawson neobvyklý nápad přejít hory přes vrcholky, nikoli přes údolí. A vyšlo to. Za Modrými horami objevili zemi hojnosti – nekonečné planiny, které mohly uživit všechny přistěhovalce.

Další dobrodruzi stále objevovali nová a nová území. Půda se buď konfiskovala, nebo odkupovala od domorodých kmenů; za 400 km2 země, kde nyní leží Melbourne, dostali domorodci jeden vůz oblečení a přikrývek, k tomu 30 nožů, 12 sekyrek, 10 zrcadel, dvanáctery nůžky a 23 kg mouky. V polovině 19. století sem proudily tisíce osadníků a všechna hlavní města současných svazových států již byla na mapě.

Věk zlata

Prospektor Edward Hargraves v pochopitelném nadšení mírně přeháněl, když prohlásil: „Dnešek je památný den v historii Nového Jižního Walesu. Stanu se baronetem.“ Došlo k tomu v roce 1851 nedaleko místa Bathurst, 210 km západně od Sydney. Hargravesovo publikum tvořil sice pouze jeden kolega, momentálně neschopný slova, avšak důvod k pronesení těchto silných slov byl zřejmý – objevení nalezišť zlata v Austrálii.

Zlatokop sní o bohatství, plátno z roku 1889

Téměř ve stejnou dobu prospektoři z Melbourne narazili na zlatou žílu v oblasti Ballarat. Zlatá horečka, která po nálezu brzy nastala, postihla dvě kolonie – Nový Jižní Wales a Victorii. Do země začaly proudit davy dobrodruhů z Evropy i Ameriky. Do roku 1860 dosáhl počet obyvatel Austrálie jednoho milionu. O třicet tři let později slavili nález zlata i na opačné straně kontinentu, v Kalgoorlie v Západní Austrálii.

Život ve zlatonosných oblastech byl drsný a podmínky ještě zhoršovalo podnebí, hmyz a výběrčí daní. Všichni zlatokopové, úspěšní i neúspěšní, museli platit stejný koncesionářský poplatek. Jeho vymáhání a pokuty byly zbytečně přísné, přičemž spravedlnost zlatokopům nepřála. Spálili proto své koncese a vzbouřili se, demonstrovali za získání hlasovacího práva a další reformy. Při následném obléhání Eureka Stockade v Ballaratu v roce 1854 dostala armáda rozkaz na demonstranty zaútočit. Ztráty na životech byly vysoké a koncesionářským poplatkům bylo odzvoněno.

Při dalších nepokojích v roce 1861 stanuli bílí prospektoři proti čínským horníkům, které neměli rádi pro jejich cizí původ, pracovní etiku a skromnost. V Lambing Flat v Novém Jižním Walesu tisícovky bílých zbičovaly a ztloukly příslušníky čínské komunity. Policie, armáda a poté i soudy však byly k útočníkům překvapivě shovívavé. Jednalo se o nejhorší z několika rasových nepokojů.

Darebové a ničemové

Přeprava trestanců ze Spojeného království skončila v roce 1868, kdy v Londýně museli uznat, že hrozba vyhnanství v Austrálii nemá odstrašující účinek. V samotné Austrálii však kriminalita představovala stálý problém; v podstatě nikdo neočekával, že by každičký hříšník sekal dobrotu hned po příjezdu. Z některých prohnaných uprchlých trestanců se stali banditi. Občas našli pochopení u obyvatel vnitrozemí, protože přepadávali boháče a opovrhovali úřady. S rostoucí ambiciózností či hrůzností zločinů získávala jejich sláva punc legendy.

Legenda o Nedu Kellym (1854–80) připomíná zhořklý příběh Robina Hooda. Jeho banda při nápaditých akcích okrádala spíše bankéře než prosté farmáře. Zabil však i tři policisty a Australané dodnes nejsou v názoru na něj jednotní – pro jedny je to hrdina, pro druhé vrah. Kellyho dopadli živého poté, co byl v přestřelce zraněn, přestože měl na sobě brnění vlastní výroby. Když ho odsoudili k smrti, troufale pozval soudce k setkání na onom světě. Dva týdny poté, co byl Ned Kelly popraven oběšením, dotyčný soudce zemřel.

Řecké město?

Díky početné přistěhovalecké komunitě bývá Melbourne často označováno za třetí největší řecké město po Athénách a Soluni.

Nezávislý národ

Na Nový rok 1901 vytvořily australské kolonie s požehnáním královny Viktorie nový stát – Australský svaz. Podléhal parlamentu a Státní radě v Londýně. V jeho čele zůstala královna.

Loajalita k britské říši podstoupila dvě zatěžkávací zkoušky během obou světových válek. Nejhorší katastrofu pro australskou armádu v celé její historii představovalo tažení na Gallipoli v letech 1915–16. První světová válka si vyžádala více než 200 000 mrtvých nebo zraněných Australanů, tedy dvě třetiny expedičních sil.

Boje se Austrálii výrazně přiblížily i během 2. světové války – japonské letectvo opakovaně bombardovalo Darwin, nepřátelské ponorky pronikly do sydneyského přístavu a potopily trajekt (torpédo bylo vystřeleno na americkou válečnou loď Chicago), další lodě byly potopeny u australského pobřeží a několik dělostřeleckých granátů dopadlo na východní předměstí Sydney. V roce 1942 dorazily do Austrálie americké jednotky pod velením generála MacArthura a s podporou australských sil přesvědčivě porazily Japonsko v bitvě v Korálovém moři v květnu téhož roku. Za druhé světové války padlo v boji na frontě v Evropě a Asii na 27 000 australských vojáků, dalších 8000 zemřelo v japonském zajetí.

Po válce se Británie začala sbližovat s evropskými zeměmi a rozvolňovat pouta v rámci impéria. Jak její moc v regionu slábla, Austrálie posilovala spojenectví s USA. Australské jednotky bojovaly po boku Američanů ve Vietnamu, což v Sydney a dalších městech vyvolalo silné protiválečné protesty. Australský premiér Harold Holt zavedl brannou povinnost a slíbil americkému prezidentovi Lyndonu B. Johnsonovi, že Austrálie půjde „celou cestu s ním“. V roce 1967 Holt zmizel při koupání u pláže Cheviot jižně od Melbourne. Má se za to, že ho spodní proud odnesl na otevřené moře.

Příklon k USA a Asii se projevil také v obchodní bilanci Austrálie. Před 2. světovou válkou probíhalo 42 % australského zámořského obchodu s Británií. V desítce nejdůležitějších současných exportních trhů jsou Japonsko, Singapur, Čína, Korea, Tchaj-wan, Indie a Thajsko. Téměř jedna pětina celkového australského exportu putuje do Japonska. Z neasijských trhů jsou pro Austrálii nejdůležitější USA, Nový Zéland a Británie.

Památník
obětem války v Canbeře

Kulturní změny

Další zjevnou změnu ve společnosti představuje rasový a národnostní původ Australanů. Ještě před 2. světovou válkou bylo 98 % obyvatelstva britského či irského původu. Co se přistěhovalců týče, 81 % Australanů narozených v zámoří pocházelo z anglicky mluvících zemí (Británie, Irska, Nového Zélandu, Jižní Afriky, Kanady a USA). Od té doby byly hradby nechvalně proslulé imigrační politiky zvané „bílá Austrálie“ (zavedené v roce 1901 za účelem zachování rasové čistoty) strženy pod heslem „Zalidnit, nebo zaniknout!“. Do země zamířili přistěhovalci z mnoha zemí – Itálie, Řecka, Malty, bývalé Jugoslávie, Vietnamu, Německa, Nizozemí, Filipín, Malajsie, Libanonu, Turecka, Hongkongu, Číny, Jižní Afriky, Súdánu, Afghánistánu a Iráku.

Od roku 1945 Austrálie přijala 7 milionů nových osadníků (z nichž 660 000 dorazilo v rámci humanitárních programů), byl tak vytvořen základ pro kulturně rozmanitý národ. Téměř čtvrtina obyvatel Austrálie se narodila v zámoří; v roce 2006 pouze 34 % obyvatel narozených v zámoří pocházelo z anglicky mluvících zemí.

Na padlé australské vojáky se vzpomíná na Anzac Day

Austrálie vždy měla poměrně problematický vztah k vlastním domorodým obyvatelům, Austrálcům a ostrovanům z Torresova průlivu. Spolu tvoří pouze něco přes 2 % celkové populace (90 % z nich jsou Austrálci). Austrálci nesměli až do roku 1962 hlasovat ve volbách a do roku 1967 nebyli dokonce ani zahrnováni do sčítání obyvatelstva. Co hůře, od konce 19. století až do roku 1970 úřady násilně odvlekly na sto tisíc domorodých dětí, převážně ze smíšených rodin, a umístily je v církevních misiích, sirotčincích a pěstounských rodinách. Těmto dětem se později začalo říkat „ukradené generace“.

V roce 1990 dala vládou ustavená komise domorodým obyvatelům pravomoc rozhodovat v sociálních a dalších záležitostech, které se jich týkají. V roce 1993 přišly další kroky směrem k usmíření, především legislativa anulující doktrínu terra nullius („neobydlená země“), podle níž se Austrálie považovala v době evropského osídlování za prázdnou, a tudíž automaticky za majetek koruny. Soudní rozhodnutí stanovilo, že Austrálci mohou mít zvyková práva neboli „rodné vlastnické právo“ na půdu.

Rostoucí podporu získává uzavření smlouvy s domorodým obyvatelstvem s cílem rozvoje národní jednoty. V roce 2000 demonstrovaly v mnoha australských městech desetitisíce lidí za to, aby se vláda formálně omluvila „ukradeným generacím“, a zahájila tak proces usmíření. V samotném Sydney se pochodu zúčastnilo čtvrt milionu lidí. Pokrok v této záležitosti však nastal až v únoru 2008, kdy se labouristický premiér Kevin Rudd omluvil.

Do 21. století vstoupila Austrálie v optimistické náladě. Australská ekonomika přestála globální finanční krizi lépe než většina západních zemí a vyhnula se recesi díky cíleným vládním pobídkám a přetrvávajícímu důlnímu boomu hnanému rostoucí poptávkou po uhlí a železné rudě v Číně.

V politice však nešlo vše zdaleka tak dobře. Když Kevin Rudd navrhl program snížení emisí uhlíku a zdanění zisku důlních společností těžících nerostné zdroje, jeho podpora ze strany veřejnosti klesla a brzy nato i ze strany jeho parlamentních kolegů. V červnu 2010 ho nahradila místopředsedkyně vlády Julia Gillardová, a stala se tak první australskou premiérkou. Po federálních volbách v srpnu 2010 vytvořila Julia Gillardová menšinovou labouristickou vládu s podporou tří nezávislých poslanců a jediným zástupcem australských Zelených v Dolní sněmovně.

Vlajka Velké Británie má na té australské stále své místo

Po třech letech mediálních spekulací o možném návratu se politická fraška dostala zpět na začátek a Rudd se v červnu 2013 vrátil do čela labouristů i na post australského premiéra, avšak parlamentní volby v září téhož roku přesvědčivě vyhrála Liberální strana vedená Tonym Abbottem. Abbott zvítězil díky slibům, že sníží uhlíkovou daň a „zastaví lodě“ (tzn. uprchlíky). Jeho vláda dosud schválila návrh na větší velikost lodí (včetně velkých tankerů), které mohou proplouvat vodami Velkého bariérového útesu, povolila rozšíření hlubinné těžby uhlí v oblasti patřící do světového dědictví UNESCO (včetně bagrování) a naznačila, že tasmánské národní parky (z nichž některé jsou taktéž na seznamu světového dědictví) jsou „otevřené pro podnikání“ v lesnictví. Tyto dvě odlišně směrované politiky budou pravděpodobně tvořit bojové linie mezi velkými firmami a environmentalisty.

Historické milníky

50 000 př. n. l.

Na australský kontinent přicházejí Austrálci.

1606

U australských břehů přistává první Evropan, Willem Jansz.

1642

Abel Tasman objevuje Tasmánii a Nový Zéland.

1770

Mořeplavec James Cook prozkoumává východní pobřeží Austrálie a nazývá ho Nový Jižní Wales.

1788

Británie zakládá v Sydneyské zátoce trestaneckou kolonii.

1808

Při „rumové rebelii“ je sesazen kapitán William Bligh.

1851

V Novém Jižním Walesu je objeveno zlato.

1854

Vzpoura Eureka Stockade v Ballaratu.

1901

Šest kolonií vytváří federativní Australský svaz.

1914–18

330 000 Australanů bojuje v 1. světové válce.

1917

Zprovoznění transkontinentální železnice.

1927

Federální parlament se stěhuje z Melbourne do Canberry.

1928

V Queenslandu je založena letecká záchranná služba Royal Flying Doctor Service.

1939–45

2. světová válka: australské letectvo brání Británii; námořnictvo operuje ve Středozemí; vojáci bojují v severní Africe a Tichomoří.

1956

V Melbourne se konají olympijské hry. První australská televize.

1960

Austrálie uděluje občanství Austrálcům.

1962

Austrálci mohou hlasovat ve volbách do federálního parlamentu.

1972

Je zrušena imigrační politika „bílá Austrálie“.

1973

Dokončuje se budova opery v Sydney.

1985

Uluru, Kata Tjuta a okolní poušť vráceny do vlastnictví Austrálců.

1993

Uznáno právo Austrálců vlastnit půdu.

2000

Olympijské hry v Sydney.

2008

Premiér Rudd se omlouvá „ukradeným generacím“.

2009

173 lidí umírá při ničivých požárech buše ve Victorii.

2010

Julia Gillardová se stává první australskou premiérkou.

2011

V lednu postihují Brisbane a okolí rozsáhlé záplavy, v únoru ničí severní část Queenslandu silný cyklón Yasi.

2013

Premiérem se stává Tony Abbott z Liberální strany; snižuje úroveň ochrany Velkého bariérového útesu.

Kam se vydat

Na celé cestě do Austrálie je tím nejtěžším rozhodnout se, kam se vydat a co si prohlédnout. Jak lze tolik věcí stihnout za vymezenou dobu pobytu? Kam vyrazit v tak obrovské zemi?

Vnitrostátní letecké linky přepraví v Austrálii každoročně 54 milionů cestujících. Létání z jednoho města do druhého je díky nízkonákladovým společnostem cenově přijatelné, pro získání co nejvýhodnějších letenek se nicméně doporučuje plánovat předem. Alternativy jsou pomalejší, avšak objevnější. Vyzkoušejte transkontinentální vlaky a dálkové autobusy s vybavením pro luxusní cestování.

Jelikož zřejmě nebudete moci projet celý kontinent, čeká vás rozhodnutí, na co se při cestě po Austrálii zaměříte a co pro vás bude zvládnutelné. Při plánování jakékoli delší cesty je třeba zohlednit vaše finanční možnosti, časový plán, momentální roční období, vaše zájmy a dále výchozí bod neboli město, odkud budete vyrážet na výpravy. Hlavní branou do Austrálie je Sydney, některé letecké společnosti vás však dopraví například do města Cairns a odletět pak můžete ze Sydney či Perthu.

Tato část průvodce je uspořádána podle geografie jednotlivých australských států. Přestože mezi rudými pouštěmi v Severním teritoriu a Jižní Austrálii není žádný viditelný rozdíl, je praktické je vnímat v kontextu administrativních hranic. Kromě toho způsob, jímž historie a náhoda rozkrájely Austrálii na jednotlivé státy, se hodně blíží přírodnímu rozdělení kontinentu na turistické regiony.

V každém státě/teritoriu nejprve navštěvujeme hlavní město, z něhož pak vyrážíme dále. Začínáme tam, kde vstoupili na pevninu evropští osadníci Austrálie, v Sydneyské zátoce. Po krátké návštěvě federálního hlavního města Canberra pokračujeme za hranice Nového Jižního Walesu, okruhem proti směru hodinových ručiček z Queenslandu do Victorie, a končíme zastávkou na krásném zeleném ostrově pod kontinentem – v Tasmánii.

NOVÝ JIŽNÍ WALES

Sydney je výraznou dominantou Nového Jižního Walesu (NJW), o čemž svědčí i fakt, že většina obyvatel tohoto státu žije právě v jeho hlavním městě. Vně tohoto velkoměsta je však NJW (šestkrát větší než Anglie) pestrou krajinnou mozaikou, která zahrnuje pastviny i pouště, vinice i rozeklané hory.

Sydney

Sydney [1 ]je nejstarší, nejživější a největší město Austrálie (4,6 milionů obyvatel). Pokud by existovalo světové hlavní město životního stylu, Sydney by bylo jedním z nejvážnějších kandidátů, což zní poněkud ironicky vzhledem k tomu, že bylo založeno jako britská trestanecká kolonie. Sydney je prosluněné, robustní, energické, zábavu milující a posedlé sportem. Zaujímá přední místo v celosvětovém žebříčku oblíbených turistických destinací, čehož si jsou jeho obyvatelé vědomi a užívají si to. Po pracovní době – ve zdaleka nejoblíbenější části dne Sydneyanů – nabízí Sydney svým návštěvníkům i obyvatelům všechny myslitelné kosmopolitní požitky. Shodou okolností leží pláže proslulé surfováním a přírodními sceneriemi na dosah.

Sydneyský přístav (Sydney Harbour) zastiňuje vše ostatní již od chvíle, kdy sem v roce 1788 dorazili první trestanci. Port Jackson (jak zní oficiální název přístavu) v celé jeho spletitosti si můžete prohlédnout z vrcholku Sydney Tower, nejvyšší budovy ve městě. Z této věže spatříte jasně modrá chapadla vody dosahující z jižního Pacifiku až do srdce města. Přístav střeží výcvikové plachetnice tříštící odraz mrakodrapů, mostu a ikonické budovy opery. Jaká škoda, že si James Cook nevšiml této úžasné lokace, když proplouval nedaleko při zpáteční cestě z Botany Bay do Anglie. Dlouhý, zelenající se úsek severní strany přístavu a také některé ostrůvky a kus jižního příbřeží patří pod národní park Sydneyský přístav. Podrobnější informace o zajímavostech v přístavu. Poznávání sydneyského přístavu je opravdu snadné; stačí nastoupit na místní trajekt nebo vyrazit na okružní cestu. Většina z nich začíná na Circular Quay.

Nellie Melba

Majitelka nádherného hlasu, vlastním jménem Helen Porter Mitchell (1861–1931), byla na jedné straně australská patriotka a donátorka starých nemocných umělců, na straně druhé tvrdá byznysmenka, která pro jadrný výraz nešla daleko. Debutovala ve 26 letech v Bruselu již pod pseudonymem – vybrala si zkrácené jméno svého rodné ho Melbourne – Melba.

Většina světových velkoměst má nějaký slavný orientační bod, který slouží jako okamžitě identifikovatelný symbol. Sydney má dva: dokonalý ocelový oblouk Přístavního mostu (Harbour Bridge) a dmoucí se střechy opery ve tvaru lastur (Opera House). Takto to dopadá, když inženýři a architekti zvelebí přístav, a ten se stane Mekkou nejen pro admirály, ale i umělce.

Krémové „plachty” opery se třpytí na slunci

Opera House

Budova sydneyské opery [A] (www.sydneyoperahouse.com; jednohodinové komentované prohlídky denně každou půlhodinu od 9.00 do 17.00) má skutečně impozantní exteriér i interiér. Tato jedinečná budova, pokrytá jedním milionem kachlů, dosáhla zdánlivě nemožného, když vylepšila v podstatě dokonalý přístav. Přesto její autor, kontroverzní architekt, opustil zemi rozzlobený již v počáteční fázi stavby.

Před operou na výběžku stála vozovna tramvají, avšak v 50. letech 20. století se vláda Nového Jižního Walesu rozhodla vybudovat na tomto místě centrum múzických umění. V roce 1957 vyhrál mezinárodní soutěž na návrh budovy dánský architekt Jørn Utzon. Jeho neotřelý projekt zahrnoval natolik složitou problematiku sférické geometrie, že autor dokonce rozsekal dřevěnou kouli, aby dokázal, že to lze provést. V roce 1966, těsně před dokončením pláště celého komplexu, se Utzon velmi rozlítil a odstoupil kvůli tlaku ze strany vlády NJW; interiér, který byl předmětem sporu, pak dokončil výbor. Navzdory tomu vyzařuje z tohoto místa, od špičky nejvyšší střechy (67 metrů) až po orchestřiště dramatické scény (více než sáh pod hladinou moře), elegance, vkus a úroveň.

V roce 2002 byla Utzonovi udělena Pritzkerova cena (obdoba Nobelovy ceny v oboru architektury) a v roce 2004 po něm byla pojmenována jedna z místností v budově opery, vyzdobená jím navrženou, 14 metrů dlouhou tapisérií sahající od podlahy ke stropu. Utzon se však do Sydney již nikdy nevrátil; zemřel v roce 2008, aniž by své dokončené mistrovské dílo spatřil na vlastní oči.

Circular Quay

Přestože u Circular Quay [B] (zkráceně ze Semi-Circular Quay, v překladu Půlkruhové přístaviště, jak zněl původní a přesnější název) kotví i výletní lodě a vodní taxíky, většinu provozu obstarávají trajekty vyplouvající do různých destinací včetně zoo a přímořských předměstí jako Manly . Přístavištěm neustále proudí davy lidí, chvátající cestující i korzující turisté, kolem postávají pouliční hudebníci, umělci, prodavači i ti, kteří se zde jen tak „poflakují“. Ať už se na nejrušnější australský přístav díváte z paluby luxusního zaoceánského parníku, výletní lodi či obyčejného trajektu, nenechte si tento úchvatný úhel pohledu na město ujít.

The Rocks

Chcete-li vidět, kde to všechno začalo, vydejte se do kouzelných uliček čtvrti The Rocks [C] (www.therocks.com) západně od Circular Quay. Můžete si dopřát 90minutovou komentovanou procházku (rezervace na tel. 02-9247 6678), nebo vyrazit jen tak sami. Na tomto místě se zakladatelé moderní Austrálie (většinou trestanci odsouzení za vše možné, od drobných krádeží až po těžké zločiny) v roce 1788 vylodili, aby vybudovali kolonii Nový Jižní Wales. Tato historická nábřežní čtvrť má vše, co si návštěvník může přát: nádherné výhledy zdálky i zblízka, působivé staré budovy, živá náměstí a spoustu rozptýlení, co se nákupů, jídla a pití týče. A také mnoho turistů.

Chybělo však málo a vše bylo jinak. The Rocks bývala jednou z nejšpinavějších a nejnebezpečnějších čtvrtí Sydney, Dickensovské bludiště skladů, levných náleven a veřejných domů, kde se rum řezal slinami zabarvenými tabákem a bandy darebáků přepadávaly ty, kteří se neměli na pozoru. Další skvrnou v již tak dost temné historii této čtvrti byla epidemie dýmějového moru v roce 1900.

Plavba sydneyským přístavem

Celá oblast měla být počátkem 70. let 20. století srovnána se zemí pro novou výstavbu, což však narazilo na urputný odpor místních obyvatel a akademiků, a projekt skončil, když stavební odbory vedené aktivistou Jackem Mundeym odmítly zahájit práce. Byl to počátek zeleného hnutí za zachování památek a atmosféry starého Sydney.

Susannah Place je ukázkou dělnické zástavby

Turistické centrum Sydney Visitor Centre (roh ulic Argyle a Playfair; www.shfa.nsw.gov.au; denně 9.30–17.30) nabízí celou řadu brožur a mapek. Rezervovat si lze i komentované procházky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Austrálie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.