Jak jsem miloval Stalina

a jiné příběhy ze života

Karel Kýr

Copyright

Autor: Karel Kýr

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2015

ISBN:

978-80-7512-243-8 (ePub)

978-80-7512-244-5 (mobipocket)

978-80-7512-245-2 (pdf)

1. JAK JSEM MILOVAL STALINA

Když jsem se v roce 1944 narodil v moravské vísce Konice - Čunín na Drahanské vrchovině, nejmenoval jsem se Kýr, ale Kühr. Otec nechal jméno v roce 1952 počeštit. Nikdy jsem nepátral proč, neptal jsem se. Sotva jsem se trochu rozhlédl po světě, zamiloval jsem si vousaté chlapy, a když navíc takový chlapík kouřil fajfku, byl jsem k neudržení.

Na Drahanské vrchovině bylo plno partyzánů. Skutečných i těch na poslední chvíli. Gestapo se připravovalo udělat těmto aktivitám přítrž, a kdyby nepřijeli Rusové, dopadl by možná Čunín jako Lidice nebo Ležáky

Když se u nás objevili Rusové, ihned mne jeden zaujal. Měl mohutný knír jako Taras Bulba a kouřil čibuk. Vrhl jsem se k němu... Moje kousky zaujaly soldáty natolik, že si mne chtěli vzít sebou. Jen díky hrdinskému odporu mé matky se tak nestalo. Naštěstí. Při mé povaze by dnes moje kosti tlely někde na haldách ostatků na Kolymě. Jak jsem začal chodit, oblíbil jsem si prase, které jsme měli ve chlívku. Říkal jsem mu Piš Piš a snažil jsem se na něm jezdit. Už tenkrát jsem pravděpodobně ve své dětské genialitě pochopil blízkost prasete a člověka.

V roce 1949 dostal můj otec místo v Brodku u Konice. Tehdy se ještě jmenoval Německý Brodek, Brodek u Konice až od roku 1952. Byl k tomu i služební byt 2+1 a tady začala moje láska ke Stalinovi. Když jsem ho viděl na známkách -to mně táhlo na pátý rok- začal jsem je sbírat, lepit na obálky a psal jsem mu, jak ho miluji. Samozřejmě jsem ještě psát neuměl, ale byl jsem přesvědčen, že mé klikyháky pochopí.

A pak škola. Tenkrát jsme museli chodit se školou v rámci výuky povinně do kina. Mne tehdy nadchnul dvoudílný film Pád Berlína. Dokonce k této příležitosti byla vydána obdélníková známka. Uprostřed Říšský sněm se sovětskou vlajkou, vlevo Nataša, vpravo Aljoša s obvázanou hlavou. Od té doby jsem film neviděl. Ale rád bych ho znovu zhlédl. Pro konfrontaci.

Ve škole nás nahnali do Pionýra. Což byla sranda. Vedoucí nám dělali o něco starší kluci a Pionýr se vedl podle Foglara. Dělali jsme bobříky a tak. Již tedy jsem začal náruživě číst. Samozřejmě Foglara, ale i Gajdara - Timur a jeho parta (ještě dnes si pamatuji Mišku Kvakina), Osudy bubeníkovy. Ale také Vrbu, Stevensona. Zvláště mně utkvěly v paměti dvě knížky. Monarcha-románek šedého medvěda a Dva divoši. Tehdy jsem našel v otcově knihovně brožovaný román asi o šesti stech stranách. Jmenoval se Tuláci. Napsal ho nějaký Šiškin (křestní jméno a otčestvo si již nepamatuji) a vyšel před válkou u Topiče. Kniha pojednává o bezprizorných dětech v Rusku mezi dvěma válkami – než je začal odchytávat Makarenko a převychovávat je v duchu internacionalismu.

Mrzí mě, že tuto knížku nevlastním.

Samozřejmě po čase jsem názor na Stalina změnil, ale díky tomu jsem si oblíbil ruskou literaturu. Dostojevského jsem měl přečteného ve dvaceti – i když se dá plně pochopit až kolem čtyřicítky.

Ano, miloval jsem Stalina. Ale to jsem byl ještě dítě. V Rusku je u nemalého počtu obyvatel Stalin uctíván dodnes. Aby člověk pochopil proč, tak musí skutečně číst Dostojevského. Ale o tom zase někdy jindy.

2. KDY JSEM PŘESTAL VĚŘIT

První pochyby o komunistické ideologii se ve mně zrodily na Drahanské vrchovině.

Někdy v roce 1949 bývalá firma Nehera dala mému otci místo v Brodku u Konice. Tenkrát se tak ještě nejmenoval. Byl to městys se třemi fabrikami a s Moravskou Třebovou to byly dva německé ostrůvky na střední Moravě. Dříve se jmenoval Deutsche Brodek, pak Německý Brodek a od roku 1952 Brodek u Konice.

Možná si také pamatujete, jak v roce 1950 létaly nad naším územím balóny s letáky, hladovými korunami a sem tam s nějakou čokoládou. Tehdy jsem chodil do první třídy. Učitelka jako vystřižená z Hrabalových Skřivánků na niti, nám říkala, jaké potvory jsou ti imperalisti, že nám narušují náš šťastný zítřek, a kdybychom našli čokoládu, že ji nemáme jíst, že nás chtějí otrávit. V Brodku byl mým největším kamarádem Venca Václavík. Prožili jsme spolu mnoho. Měli jsme třeba kočičí školu, ale hlavně jsme sbírali munici, které v té poválečné době bylo v okolí Brodku požehnaně. Jednou jsme odpálili vrtulkovou bombu a málem jsme odstřelili hajného. Ten, chudák, si myslel, že to jsou banderovci, zalehl a málem začal pálit z kulovnice. Jednou jsme se zase s Vencou Václavíkem vypravili hledat do okolních lesů munici. A našli jsme balón. Uvízlý na stromě. Pro šestiletého kluka tenkrát nebylo problémem vylézt na strom a balón uříznout. Nekonal se žádný výbuch, ale z balónu se sypaly letáky, hladové koruny a … čokoláda. Dovedete si představit, co v té době, kdy bylo všechno na lístky a doma se snídal nedrobený chleba v bílé kávě, byla čokoláda?!

„A co když nás chtějí imperialisti otrávit?“ řekl Venca.

„To je možné,“ odpověděl jsem, „paní učitelka by nám nelhala.“

Imperialisté neimperialisté, čokolády jsme se vzdát nechtěli. A tak jsme to vyřešili takhle: v Brodku tehdy působil doktor Krejčí. Ordinaci měl v domě, kde byla také hospoda. Šli jsme tam, sedli si na schody a rozhodli se, že čokoládu sní ten, na koho padne los. Když se mu něco stane, druhý hned zavolá doktora. A když se mu nestane nic, počkáme půl hodiny a pak sní čokoládu druhý.

Iimperialisté nás neotrávili, čokolády jsme se s Vencou doslova přežrali, že jsme nemohli týden na záchod. A v mé duši bylo zaseto semínko pochybnosti.

3. SEXEM PROTI KOUŘENÍ

Když Pepa v šedesáti ovdověl, všichni jsme ho litovali. Ale brzy začal překvapovat.

Netrvalo to ani půl roku a znovu se oženil. S ženou o pětadvacet let mladší. Pak přestal chodit do hospody každý den, ale jen v pátek. Nejvíce nás však překvapil -asi po dalších třech měsících- kdy si k pivu nezapálil. Pepa byl silný kuřák, vybáňal i dvě krabičky denně a kouřil od devatenácti let. Tedy přes čtyřicet let. Divili jsme se.

,,Pepo, neměl bys to přehánět,“ řekl starý Macháček, ,,mohl bys dostat absťák.“

,,To už mám za sebou,“ řekl Pepa, ,,ale byl jsem postaven před dilema. Buď sex, nebo kouření.“

Tato slova vzbudila zájem celého stolu starousedlíků.

,,To máte tak“, pokračoval Pepa, ,,jak jistě víte, vzal jsem si ženu o čtvrt století mladší...“

,,A ta ti to zakázala, že?“

,,To ne,“ odpověděl Pepa, ,,ne, že by mi to v posteli nešlo, ale stalo se mi, že v tom nejlepším jsem se rozkašlal a začal se dusit... Dovedete si představit ten trapas? A tak jsem se musel rozhodnout. Buď kouření, nebo sex. Nesekl jsem proto se sexem, ale s kouřením. A věřte, kluci, že je to lepší.“

Náš stůl štamgastů se na chvíli odmlčel.

Mnozí z nás jistě přemýšleli s čím seknout dříve. S kouřením nebo se sexem?

4. NAVRHUJI ŠKOLNÍ PŘEDMĚT MLČENÍ

V poslední době, kde se dá, přetřásá se naše školství. A když už do toho mluví kdekdo, připojím i já. Navrhuji, aby byl ve škole zaveden předmět MLČENÍ.

Mlčení je nejlepší školou sebeovládání. Vždyť už pythagorovci měli mlčení ve svých pravidlech. Mlčení nejsou pouze zavřená ústa, ale umění v pravou chvíli promluvit. Je útulkem přemýšlení. Mlčení nás naučí vyslechnout opačné mínění klidně, se zájmem, nenapadneme je, nebudeme vyvracet, dotazujeme se po jeho původu a souvislostech. A to ne s úmyslem, abychom o tomto mínění mlčeli, nýbrž abychom proti němu mohli někdy vystoupit s dokonalou rozvahou - a vystoupit tak, abychom jiné přesvědčili a získali. Kdo nedovede jiné vyslechnout a hned nevyvracet, ten se nikdy nezbaví úzkoprsosti a krátkozrakosti. Mlčením a posečkáním mnohdy poznáme, že běží o otázky, při nichž urputný odpor obměkčí pouze živý příklad, ale nikdy důkazy. A konečně: až příliš často se setkáváme s mluvky, kteří jsou po vážné odpovědi ještě drzejší a ke správnému oceňování sebe samých mohou být vychováni jedině zdvořilým mlčením, jsou-li ovšem ještě výchovy schopni.

Umění mlčet nás učí diskrétnosti. O diskrétnosti se snad nemusím více rozšiřovat, je to základ gentlemanství, které nám tolik chybí. Ovšem mlčet, to není jen klid úst, ale hlavně sebevýchova. Naučí nás klidně spolknout to, co nás svrbí na jazyku, a naučí nás být krajně zdrženlivým především v osobních poznámkách ze života bližních. Trénujte toto mlčení! Nejen zvenku, ale také z nitra bývá mnoho pokušení k nestřeženým řečem, ale také k mnoha příležitostem cvičit si sebekázeň. Je to svrbění vtipu a humoru, pocházející ze syté životní pohodlnosti, ze zloby, z chuti se bezdůvodně smát, ze zahálčivé obraznosti, často nás svádí něco, co odsunuje naše lepší svědomí. Cvičení umlčovat vtipné nápady a komické představy bývá velmi nesnadným a úrodným výkonem vůle. A mívá na náš charakter tím požehnanější vliv, čím více svého udatně dobytého mlčení užíváme k tomu, abychom svůj vtip zevrubně zkoumali. A bohužel uvidíme, kolik ve většině vtipů bývá touha vyvýšit sebe a shodit bližního, kolik snahy líbit se, kolik lehkomyslnosti a kolik urážky citu v nás a jiných mlčení překazí. A konečně uvidíme, kolik hrubé surovosti a posměvačnosti vyznívá ze smíchu posluchačů, a pak si často řekneme s nenadálou lítostivou jasností:

Kéž bych mlčel - tisíckrát buďte požehnána zamčená ústa!

Ano, navrhuji jako učební předmět mlčení, protože je to bohaté učiliště vůle a možná i lásky, je to shromaždiště opravdového životního mluvení a konání.

5. PRAHA 1968 A PANKRÁCKÁ VĚZNICE

Ráno 21. srpna 1968 se vězni v pankrácké věznici nestačili divit. Nebyl hlášen žádný nástup do práce a snídaně se podávala okénkem ve dveřích. Jako ve vazební věznici. Když chodbař vydával snídani, na dotaz co se děje odpověděl jim:

„Obsadili nás Rusové.“

Mysleli si, že jde o nepovedený vtip. Ale brzy se přesvědčili, že tomu tak není. Za chvíli se ozval na chodbách ruch. Bachaři otvírali cely, někteří říkali, jak byli na svoje „chovance“ hodní a jiná napomínali:

„Pánové, zachovejte klid, obsadila nás sovětská vojska. Nesnažte se o žádný rozruch, kolem věznice jsou tanky s děly namířenými na věznici.“

Obavy byly na místě. Mezi vězni bylo dosti těch, kteří sem byli převezeni po vzpouře v Minkovicích. A Rusové, poučeni událostmi roku 1956 v Maďarsku by pravděpodobně jakýkoliv náznak vzpoury krvavě potlačili.

Vězňové, kteří měli ze svých cel výhled na špačkárny -pardon strážní věže- zaregistrovali, že tam již nejsou čeští bachaři, ale Rusové. Věznicí se ozývala morseovka – jak svůj poznatek sdělovali ťukáním na zeď.

Po věznici začala „korzovat“ dvojčlenná ruská hlídka. Jeden z vojáků se rozhlížel kolem, druhý byl zahleděn na zem. Ne, že by se bál nášlapných min (kde by se tak také vzaly), ale šlo o vajgly z cigaret. Bylo vidět, jak jsou vykuleni a navíc neměli tabák. Do dvou dnů se to však změnilo. Vykulené vojáčky vystřídaly gardové jednotky. Tento stav trval čtrnáct dnů. Pak přešel vězeňský život do obvyklých kolejí, Rusové odešli. Nechce se mi ani domýšlet, co by se stalo, kdyby někdo začal například tlouci ešusem o mříže a pár muklů se připojilo. Tanky by zahájily palbu a srovnaly věznici se zemí. Co s kontrarevolucionáři a vyvrheli lidské společnosti?! A je docela možné, že bychom dnes šli na pustou pankráckou pláň s kytičkou k pomníku, který by připomínal „zrušení“ pankrácké věznice a oběti tohoto činu.

6. ČERTI A ZLOBIVÍ TATÍNCI

Stalo se to před více než dvaceti lety. Mému mladšímu synovi bylo pět let.Kařdoročně jsme s ním chodili 5. prosince večer dívat se na čerty. Vždy jsme vyrazili od tehdejšího náměstí Lidových milicí (dnes náměstí OSN), po Sokolovské až k Balabence. Mikulášů, čertů a andělů byl vždy velký počet. Velkých i malých. Tehdy jsme z domova vyrazili asi po šesté hodině večerní. Čertů bylo požehnaně a kluk byl ve svém živlu. U hostince Slávie nás míjel Mikuláš s velkým čertem, který měl na zádech pytel, z něhož vykukovaly nožičky. Patřily asi nějaké panence, ale vypadaly skoro jako dětské. Syn se na to díval více než vyjeveně. Pak se zahleděl do oken hospody a zeptal se:

,,Tatínku, proč berou čerti jenom děti? Proč nejdou do hospody a nevezmou i nějakého zlobivého tatínka?“

Byl jsem zaskočen. Naproti šla další skupina čertů s Mikulášem a andělem v čele. Synova pozornost byla odpoutána. Odpověď neurgoval, což bylo moje štěstí. Nevěděl jsem co odpovědět.

A nevím to doposud.

7. AMERIKÁN

Pavel Šimek se rozhlédl po hale ruzyňského letiště. Nebyl unaven cestou přes oceán, únavu zaháněly směsice různých pocitů. Obstaral si zavazadla a vyšel z haly. Taxíkem se dal zavést na Wilsonovo nádraží. Po cestě mlčel a rozhlížel se. Tak to je ta Praha, kterou v roce 1968, jako osmnáctiletý, opustil!

Od domova ho dělilo něco přes dvě hodiny cesty vlakem. Zbýval mu nějaký čas do odjezdu vlaku a tak se potuloval po nádraží, prošel se parkem a nejbližšími ulicemi.. Když usedl do vlaku, obracely se myšlenky Pavla Šimka už jen k domovu. Asi za tři hodiny bude ve svém rodném městečku, otevře dveře starého domu u lesa a za okny uvidí prudký sráz zelené stráně padající k jezu a mlýnu a terasovitou zahradu s břízami a starými bezy. Je zajímavé, že myslel nejprve na věci a stromy a potom se mu za nimi vynořovali lidé. Neměl už v sobě tu hořkost vůči rodné zemi, která mu nedovolila vystudovat. Vystudoval za oceánem, nyní už byl dobrým programátorem a měl v Americe dobře zavedenou informační agenturu. Domů ho přivedl pád komunistického režimu a dopisy matky, která mu psala o nemoci otce. Rodina si dělala naděje, že se Pavel z Ameriky vrátí a zapojí se do jejich podnikání. Ten se však s Amerikou nerozloučil nastálo, dohodl se se svým společníkem, že se za půl roku vrátí.

V městečku měli po jeho příchodu senzaci. Šimkovi se vrátil syn z Ameriky! Starý Šimek přivedl syna do hospody a nadýmal se pýchou, kam až to jeho syn v Americe dotáhl. ,,Amerikán jde!“ říkaly matky dospívajícím dcerám, když zjistily, že Pavel je ve svých jednačtyřiceti letech ještě svobodný a má v Americe prosperující firmu. Pavel nevěděl, o čem má hovořit s těmito měšťanskými dceruškami, ale odpovídal jim trpělivě. Mohl jim vyprávět o tom, že než vystudoval, dělal všechno možné, aby se na studiích uživil? Myl nádobí, dělal nosiče, poslíčka, kamelota, čističe bot, prostě všechno, co se našlo. Mohl jim vyprávět, že se jednu dobu přímo dusil v nevětraném kumbálu, že žil tenkrát jako stroj? Pochopily by, co všechno musel překonat, než se vypracoval k tomu, že se stal výborným programátorem a spolumajitelem informační agentury? Pavel ale přijel kvůli něčemu jinému. Samozřejmě kvůli rodičům a sourozencům, ale také proto, že chtěl v Československu a USA vytvořit agenturu, která by se zabývala spoluprací československých podnikatelů v USA a v Československu. Projekt už měl detailně zpracován, stačilo jen schválení československých úřadů.

Jednou, po nedělním obědě, se ho otec, který už byl zdráv, zeptal: ,,Pomůžeš nám v našem podnikání?“

,,Jak to myslíš, tati? Samozřejmě do toho mohu investovat...“

,,,Jistě, peníze by se nám hodily, dost jsme se zadlužili. Ale jde nám o to, zdali tady zůstaneš a pomůžeš nám v autodopravě svou prací.“

,,Ale, tati, já jsem programátor a mám v USA informační agenturu. Přemýšlel jsem o tom, že bych v Čechách zařídil kancelář, která by se zabývala spoluprací českých podnikatelů v Československu a v Americe.“

Otec ho přerušil: ,,Chlapče, tady nejsi v Americe. Proč bys začínal s nejistým podnikem? Budeš naším společníkem.“

,,To asi nepůjde, tati. Jsem ochoten se na všem podílet finančně a zajistím vám kontakty, ale já mám v USA zavedenou firmu, určité pracovní závazky a vše nasvědčuje tomu, že se tam ožením.“

,Ale jsi přece Čech!“

,,Čech! Co já vlastně jsem? V Čechách jsem se narodil a žil tu osmnáct let. V Americe žiji třiadvacet let. Vlastně větší část svého života a podařilo se mi tam dosáhnout toho, o čem jsem zpočátku ani nesnil.“

Toho dne se rozešli ve zlém. Pavel cítil, že by zde žil ne svým, ale jejich životem. A pak zde byla ještě jedna okolnost, která ho nutila k tomu, že se rozhodl vrátit za oceán. V poslední době jezdil do Prahy a běhal od úřadu k úřadu a vysvětloval svůj plán agentury. Ale pro všechny byl cizinec-Američan. Bylo mu jasné, že tato republika bude muset ještě mnoho co dohánět. Rozhodl se vrátit. Neopustí lhostejně zem, kde vězel svými kořeny a srdcem, ale okolnosti ho zase vyhánějí. Čím více o tom přemýšlel, cítil, že ho to k Americe táhne stále víc.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak jsem miloval Stalina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.