Seanan McGuire

v nakladatelství FANTOM Print

Armagedon ve slevě

Midnight Blue-Light Special *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2015

Copyright © 2012 Seanan McGuire

Translation © Petra Kubašková

Cover © Aly Fell

ISBN 978-80-7398-760-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-761-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

V knize byly použity citace z her Williama Shakespeara:

Hamlet: kralevic dánský tragedie o pěti jednáních. Přel. Josef Václav Sládek. 6. vyd. Praha: Fr. Růžička, 1946. 179 s.

Julius Caesar. Přel. Martin Hilský. 1. vyd. Praha: Euromedia Group – Knižní klub, 2008. 113 s.

Poděkování

Tato kniha je začátkem mé druhé série urban fantasy, a můj největší dík patří Philovi Amesovi, bez něhož by tato série vůbec neexistovala. Betsy Tinney přežila mé nekonečné otázky, týkají se profesionálního společenského tance, zatímco Kate Secor se poprala s tím, že jsem trvala, aby sledovala každičký díl „So You Think You Can Dance (někdy i dvakrát).

Neúnavný oddíl načítal mé knihy a poskytl editorské služby, přičemž tuto nádenickou práci odvedli: Will Frank, Ryan Nutick a Priscilla Spencer. Amy Mebberson a Bill Mudron se postarali o úžasnou výtvarnou podobu mých postav. Dále děkuji Chrisi Mangumovi a Taře O´Shea, kteří se postarali o mou webovou stránku a její grafiku s velkým elánem. Bez nich bych to nezvládla.

Moje agentka, Diana Fox, mi nikdy nepřestala věřit, i když jsem jí vysvětlovala, že můj poslední projekt se týká boje se zlem prostřednictvím síly společenského tance, zatímco Sheila Gilbert a celý tým v DAW se snažil udělat tuto knihu tisíckrát lepší, než jak vypadal na začátku. Autor mých obálek, Aly Fell, mi splnil sen. Nebe mě má rádo.

Díky také Kate Secor a Michelle Dockrey za to, že strávily čas s fiktivními postavami, také mé matce za to, že mi hlídala kočku v sezóně velkých conů, a Jude Feldman a všem u Borderland Books – za všechno. Všechny chyby v této knize jsou výhradně moje. Chyby, které tam nejsou, jsou přesně ty, které mi všichni tito lidé pomohli napravit.

Pro Phila.

Pojďme si zatančit!

Prolog

„Myslím, že bys opravdu neměla strkat ruku do mantikory, zlatíčko. Nevíš, kde všude se toulala.“

– Enid Healyová

Malá osada přeživších asi hodinu cesty automobilem na východ od Portlandu, stát Oregon

Před šestnácti lety

Verity tančila v kruzích po obýváku a její amatérské piruety a vratké výskoky doprovázel nadšený jásot hordy chytromyší, usazených na opěradle gauče. Pokaždé, když se jí podařilo odlepit obě nohy od země a znovu přistát a neupadnout při tom – což bylo málokdy –, dosáhlo myší povykování vrcholu. Veritin bratr vzhlédl od knihy, odfrkl si a pokračoval v učení. V devíti letech se Alexander cítil nad mladší sestry, jakož i nad jejich tendenci chovat se absolutně pitomě při sebemenší příležitosti, povznesen.

Evelyn Priceová stála opřená o oblouk v předsíni s nejmladší dcerou v náručí a sledovala Veritin tanec. Ucítila na rameni ruku. Vzdychla, aniž by se otočila. „Já už nevím, Kevine. Myslíš, že ji někdy přesvědčíme, aby brala to učení trochu víc vážně?“

„Vždyť je jí šest. Já v jejím věku taky učení moc nedal.“

Evelyn se zasmála. „Mám se na to zeptat myší, nebo se rovnou přiznáš, že to není pravda, a ušetříš nás toho kázání?“

„Říkám jen, že když jí dáme trochu času, srovná si to v hlavě. Slibuji, Evie. Však ona na to přijde.“ Kevin Price přistoupil ke své ženě. Tříletá Antimony k němu natáhla ručičky a on ji vzal matce z náručí a vyzdvihl si ji na ramena. Zahihňala se. „Tak co zase Verity odmítla dělat?“

„Hrát na schovku,“ řekla Evelyn.

Většina dětí považuje schovávanou za hru. Tento podivný přístup nepřestával Priceovic děti šokovat a pohoršovat od chvíle, kdy dozrály do školního věku a začaly chodit na místní základku, kde se měly socializovat. Schovávanou braly jako vážnou věc, při níž se učily předvídat zákeřné léčky, hledat pravděpodobné únikové cestičky a taky je umět odříznout. Alex při téhle hře utrpěl svůj první otřes mozku. V té době mu bylo pět let. Kevinovi připadalo, že nikdy předtím, ani potom nebyl jeho syn na sebe tolik pyšný.

Verity byla ve schovávané mnohem lepší než bratr, tudíž si na ni většinou chtěla „hrát“ co nejčastěji; proto bylo poněkud znepokojivé, že ji teď bojkotovala. „A co chtěla dělat místo toho?“

„Tancovat,“ řekla Evelyn a dívala se, jak Verity krouží po pokoji jako malý blonďatý derviš. „Jen tancovat. Nic víc.“

1. Kapitola

„Pravá láska střílí vždycky najisto.“

– Alice Healyová

Noční klub v centru Manhattanu

Současnost

Hudba v klubu pumpovala z reproduktorů a tříštila se, až z ní zbylo jen dunění basů, mezi kterým tu a tam probleskla nějaká ta nota. Dokonalá taneční muzika, která člověka nutí nejen bezděčně podupávat do rytmu, ale rovnou vstát a hýbat se. I moje nohy sebou netrpělivě škubaly, ale poručila jsem jim přestat. Ještě na to bude dost času, ale prozatím mi nezbývalo nic jiného než čekat.

A já čekání nenávidím.

Sarah se podařilo zabrat půlkruhový box, ve kterém jsme byly jen my dvě. Nikdo jiný neměl šanci se sem dostat. Netuším, jestli si vůbec uvědomovala, jak obdivuhodné to je. Otráveně jsem se rozvalovala na sedadle, popíjela svůj nealkoholický „Cosmopolitan“ – koktejl ze sodovky a grenadiny, ozdobený třešní maraschino –, sledovala taneční parket a snažila se při tom vypadat nenuceně.

„Prozraď mi, Verity… hledáš našeho milého padoucha, nebo si jen poměřuješ konkurenci?“ prohodila Sarah mírně, avšak já v té otázce dobře vycítila varovný podtón.

„Omlouvám se,“ řekla jsem a provinile odtrhla oči od parketu.

„To ty vždycky.“ Sarah seděla uprostřed boxu. Zaprvé proto, aby se mohla ležérně rozvalovat na vínovém vinylovém polstrování, zadruhé proto, aby mi nepřekážela, kdybych musela rychle ven. Její pozice měla ještě jednu výhodu: od zbytku klubu ji dělil celý stůl. Sarah nesnášela doteky, a to k velké nelibosti mužské populace kteréhokoli města, kde se zrovna nacházela. Byla klasickou ukázkou černovlasého irského typu: bledá pleť, hustá černá kštice, téměř dokonale ledově modré oči. K tomu štíhlá postava a jemné rysy, takže nebylo divu, že musela chlapy odhánět klackem.

Většina z nich by sice nejspíš neskousla fakt, že má čirou krev a netluče jí srdce, ale co, mezi přáteli se troška nelidskosti snese, ne? Sarah patří do rodiny, i když je adoptovaná. A když honíte toulavé kryptidy po nejvyhledávanějších manhattanských klubech, je velmi užitečné brát si s sebou telepatku. Bez ní bych se především vůbec nedostala dovnitř.

Pořád mě propichovala očima. „Plně se soustředím na práci,“ ujistila jsem ji a vzala si třešničku ze svého drinku. „Fakt. Přísahám.“

„M-hm.“ Sarah povytáhla obočí. „Mám ti znova připomenout, že telepatkám se nemá lhát? Nakonec proč ne, nezabere to moc času. Já řeknu: ‚Nelži telepatce, nemá to cenu‘, ty mě zpražíš pohledem a půjdeš si najít něco, na čem se můžeš vybít.“

„Najít něco a vybít se na tom – to mám přesně v plánu.“ Koukla jsem na parket a strčila třešeň do pusy. Mmm, potravinářské barvivo a cukr. „On se ukáže. Doposud postupoval podle stejného vzorce a tohle je další zastávka na jeho trase.“

„No, nevím, jestli ti budu něco platná. I za těch nejlepších podmínek je těžké rozeznat mysl ghúla od lidské. Mezi tolika opilýma a nadrženýma lidma budu ráda, když vůbec najdu sériového vraha, natož ghúla.“

„Když uvidíš sériového vraha, dej mi vědět. Z toho sezení už mě svrbí nohy.“ Ještě horší věci mi působily moje boty, ale to mám za to, že nosím osmicentimetrové jehlové podpatky. Měly sice praktické využití – bez nich bych těžko zvládla dobře odtančit salsu –, pohodlné však vážně nebyly. Když půjdu tancovat, nebudu aspoň myslet na to, jak se mi v nich div nebortí klenba.

Ani jedna z nás nebyla oblečená komfortně. Sarah tu dnes byla za znuděnou fiflenu, proto musela chtě nechtě zvolit odpovídající „uniformu“: sukni, jen trochu širší než pásek do kalhot, stříbrný cípatý top s holými zády a kožené kozačky ke kolenům. Cloumala mnou touha pořídit telefonem několik fotek a poslat je našemu bratranci Artiemu. Z toho by mu zaručeně vybouchla hlava.

Zdálo se, že Sarah hodně trpí. Bylo to ovšem úplně fuk: mohla se tvářit jakkoli, protože její telepatie zařídila, že všichni, kteří se podívali naším směrem, viděli přesně to, co vidět chtěli. Pomohlo i správné oblečení a správné drinky, díky kterým jí to přesvědčování nedalo tolik práce.

Já měla trochu delší sukni, ale jen proto, že je absolutně nemožné nacpat stehenní pouzdro pod mikromini. Svou nechutnou cudnost jsem odčinila krvavě červeným, náležitě skandálním sametovým korzetem, který měl především ocelové výztuže, díky nimž jsem mohla ukrýt pět strategicky umístěných vrhacích nožů. S nimi, dále také s ocelovými špičkami na podpatcích a flakonkem svěcené vody v kabelce, jsem byla vyzbrojená jako na medvěda. V mém případě na ghúla. Tenhle lovil v centru města, což se ale fakt nedělá, a najisto jsme věděli, že už zabil patnáct dívek. Obětí však mohlo být daleko více. To nebylo dobré.

„Jestli tu někde je, tak na parketu,“ řekla jsem a snažila se, aby to znělo nenápadně.

Ze Sařina výrazu jsem poznala, že mi na to neskočila, ale její telepatická etika jí nedovolila říct to nahlas. Opět povytáhla obočí, pak vzdychla a mávla k parketu. „Tak běž. Uleví se ti. Kdybych ho zahlédla, dám výstražné znamení.“

„Jsi prostě nejlepší!“ Téměř okamžitě jsem opustila sedadlo, pití nechala na stole, a vzala to rovnou čárou mezi hemžící se masu těl. Když si potřebujete prorazit cestu, jsou podpatky s ocelovými hroty naprosto ideální, zvlášť pokud nemáte problém šlápnout „omylem“ několika lidem na špičky. Pach potu, rozlitého alkoholu a stovek různých parfémů mě udeřil do nosu tak silně, až se mi zamotala hlava. Vnořila jsem se do davu.

Tajemstvím dobré klubové muziky jsou zvučné basy. I ten nejhorší tanečník na světě se aspoň chvílemi chytne, když to kolem pořádně pumpuje, a dobrý DJ umí pracovat s lidmi jako s dalším hudebním nástrojem. Tenhle DJ nebyl extra třída, ale nebyl ani nejhorší, a to mi stačilo. Propracovávala jsem se vnější vrstvou tanečníků, kterou tvořili opilci, přešlapovači zelí a týpci, co je víc bavilo vynalézat nové speciální druhy „tance“, než bojovat o místo ve středu parketu. Poddala jsem se rytmu a nechala tělo, ať si samo najde cestu. Ano, byla jsem tu kvůli tomu, že někdo zabíjí návštěvníky klubů ve městě, jež momentálně nazývám domovem, ale na tom teď nezáleželo. Ani na tom, že moje oblečení je ošetřené proti krvavým skvrnám, nikoli proti potu. Bylo dokonce jedno, že mě vychovali spíše v duchu společenského tance. Teď jsem tančila. Všechno bude v pohodě.

Přirozený puls dobrého tanečního parketu znamená, že se nejlepší tanečníci automaticky stahují doprostřed a rytmus je neúprosně pohání skrze řady těch, kteří se méně snaží nebo to neumějí. Během prvních pěti minut jsem vystřídala půl tuctu partnerů. Všichni se mě pokoušeli zaujmout a natřásali se, jak to jen šlo. Znali pravidla parketu, takže když viděli, že mému tempu nestačí, vzdali to a galantně mě nechali jít dál.

Zasekla jsem se na místě tam, kde už byli tanečníci namačkaní jako sardinky, a dělila se o to kýžené místo se třemi dalšími páry, dvěma samotnými ženami a jedním mužem asi v mém věku, kterému zřejmě vyhovovalo tančit bez partnerky a mezitím si očíhnout možnosti. Už to vypadalo, že se rozhodl pro jednu z žen – vysokou hubenou brunetu v těsných bokovkách –, ale vtom jsem vpadla do hry já. Okamžitě se zaměřil na mě a blýskl očima jako predátor.

Svobodný mladý běloch hledá svobodnou mladou bělošku za účelem… čeho vlastně? Než se ke mně dostal, stihla jsem si ho prohlédnout, ale zamaskovala jsem to koketním zamrkáním. Měl tmavé oblečení z látky, která se zdála přirozeně odolná vůči skvrnám. Žádné jizvy, žádná tetování ani šperky; takový klasický hezoun jako z tendenčního filmu. Typ, se kterým si s chutí chvíli zatancujete, a když máte náladu na něco víc než jen tření se o sebe boky, možná se s ním svezete i domů.

„Ahoj,“ řekl a musel překřikovat hudbu. „Ještě jsem tě tu neviděl. Seš dobrá.“

„Ty taky,“ zařvala jsem.

„Dáme tanec?“

„Jasně!“ Tím skončily zdvořilostní fráze a pan Záhadný přešel rovnou k věci. Namáčkl se na mě jako teplem naváděná střela, chytil mě za boky a podřídil se mému rytmu. Na prvním rande by to možná bylo trochu nevkusné, ale na první tanec to bylo tak akorát. Už jsem tančila tango s muži, kteří si můj zadek pletli s gumovou pískací hračkou. Ve srovnání s nimi byl pan Záhadný ještě zdvořilý.

Jak jsme se kroutili uprostřed kroužku, prohlédla jsem si ho důkladněji a zamračila jsem se. Zuby měl bílé, trošičku křivé, ale roztomilým způsobem, a hlavně: normální. Ghúl to být nemohl. Kousat lidské maso není jen tak a ghúlové trhají maso rovnou od kosti, což se hodně podepíše na jejich chrupu. Kdyby můj partner byl ghúl, který se vydává za člověka, musel by mít buď perfektní korunky, nebo by musel mít pořád zavřenou pusu. Tohle nebyl náš muž. Přepnula jsem řízení těla na autopilota a rozhlížela se kolem.

Obvyklý příliv a odliv tanečníků pokračoval, lidé odpadávali únavou, nebo je to tlačilo vpřed, když chytli druhý dech. Pouze vnitřní kroužek se v podstatě neměnil. Zdůrazňuju v podstatě, protože jeden z párů byl právě na odchodu. Dáma se smála a muž jen lehce zvedal koutky s křečovitě zavřenými rty, takže nebylo vůbec vidět zuby.

A do prdele.

„Jejej, asi jsem to nějak přehnala s martini. Jdu blinkat,“ řekla jsem, odtáhla se od vykuleného pana Záhadného a probojovávala se za odcházejícím ghúlem a ženou, která se měla stát jeho další obětí. Dostat se pryč bylo snazší než probourat se dovnitř hlavně proto, že mnoho tanečníků s radostí zaujalo mé místo a ochotně mě strkali ke kraji parketu. Zachytila jsem pohled svého bývalého tanečního partnera, který se mezitím začal věnovat zrzce v třpytivém tílku bez ramínek a na mě už si ani nevzpomněl. No a co. Zas takový krasavec to nebyl.

Komu jsem věšela bulíky na nos? Byl strašně sexy a já si s nikým pořádně nezatančila od chvíle, kdy jsem dorazila do New Yorku. Míněno „nezatančila“. Měla jsem tu však ženu v bezprostředním ohrožení života, a tak nebyl čas řešit vlastní milostný život. Postupovala jsem dál. Kolem mě byla taková tlačenice, že Sarah neměla nejmenší šanci postřehnout mé mlčenlivé tísňové volání, a i kdyby ji měla, stejně by nic nezmohla. Sarah není bojovnice. Umí jen v klidu sedět a maskovat se, dokud krize nepomine.

Dál jsem se prodírala z parketu a zastavila se, abych se porozhlédla po své kořisti. Konečně jsem je uviděla u hlavních dveří: pomáhal jí do kabátu a ona se usmívala od ucha k uchu. Ach, jaký džentlmen. Jenže jakmile budou venku a sami, všechny ty dobré mravy půjdou stranou.

Stranou… Popadla jsem nejbližší servírku za rameno, předstírala paniku, jak nejlíp jsem mohla, a udýchaně na ni vychrlila: „Pingluju u Davea. Dneska v noci jsem se hodila marod, a teď sem přišel náš debilní asistent vedoucího. Nemáte tu nějaký jiný východ?“

Její úvodní podrážděnost zmizela jako mávnutím kouzelného proutku, protože jsem uhodila na strunku číšnické solidarity. „Za dýdžejem je únikovej východ,“ řekla. „Kdyby měl kecy, tak řekněte, že vás posílá Liz.“

„Díky, díky!“ pustila jsem ji a rozběhla se k dýdžejovi. Když sebou hodím, možná to stihnu dřív, než půjde do tuhého.

A jestli tam má téct krev, tak podle mého.

DJ byl tak zabraný do práce, že ani nezvedl oči, když jsem kolem něj proběhla, ramenem otevřela požární nouzový východ a ocitla se venku, v horké manhattanské noci. Klub byl v suterénu, takže požární žebřík byly vlastně ocelové schůdky vedoucí nahoru na ulici za klubem. Byla tak úzká a špinavá, že by ji nikde jinde na světě nepovažovali za ulici, spíš jen za úzký průchod mezi domy, ale na Manhattanu není prostoru nazbyt.

Chytila jsem se zábradlí, pořádně se ho držela a opatrně našlapovala, aby se podpatky nedotýkaly schodů. Nenápadnost nepatřila k mým silným stránkám, byla však důležitá. Naštěstí jsem se nemusela moc snažit: hudba v klubu hrála tak nahlas, že duněla i přes zeď a po ulici se rozléhalo tradiční tuc tuc.

Ulička za klubem spojovala dvě větší ulice. Viděla jsem, jak ghúl kráčí po chodníku a za ruku si vede svou dámu, kterou si za chvíli hodlá dát k večeři. Ztuhla jsem, málem jsem se za nimi rozběhla, ale nestihla jsem to. Žena zatáhla ghúla za paži, zřejmě v reakci na něco, co řekl, a začala ho vláčet přesně do té uličky, v níž jsem čekala já.

Vždycky potěší, když vám pronásledovaná kořist sama vběhne přímo do rány. Čekala jsem, až se přiblíží dost na to, aby mi určitě nemohl utéct. Přestala jsem se snažit být nenápadná a naopak začala schválně dupat ve snaze nadělat co největší hluk. „Tak tady jsi, ty prasáku!“ vykřikla jsem a namířila prst na jeho hruď. „Cindy mi říkala, že tě tady viděla, ale já myslela, že už si ze mě zase dělá prdel. Jak se vůbec opovažuješ?!“

Ghúl na mě zíral tak překvapeně, že mi to až udělalo radost. Naopak jeho noční objednávka jídla s sebou od něj odskočila, jako by náhle vzplál. Což nebyl špatný nápad. Bohužel jsem neměla sirky. „Ty máš přítelkyni?“ vyjekla a dívala se jen na něj, mě si nevšímala.

„Přítelkyni?“ zopakovala jsem a vrazila ruce v bok. „Zlato, on je ženatý.“

Víc jsem říkat nemusela. „Ty hajzle,“ řekla drsně a vrazila mu facku. Pak se otočila a odkráčela, plna opilého rozhořčení. Za deset minut bude zpátky na parketu a bude lovit chlapa, který nikoho nepodvádí. Tyhle typy žen znám. Byla jsem totiž jednou z nich – tedy, když jsem zrovna nepracovala.

Ghúl se za ní díval a jeho šokovaný výraz se pomalu měnil ve vztek. Trhnul ke mně hlavou a přimhouřil oči. „Právě jsi udělala velkou chybu, holčičko. Na blondýnku jsem dneska večer nebyl naladěnej.“

„Ajaj, máš to ale smůlu,“ usmála jsem se přihlouple a strčila ruce za záda v rádoby roztomilém gestu, které bylo ve skutečnosti vytahováním nožů ze zadní části mého korzetu. „Tak heleď se. Dneska večer to proběhne následovně: já ti řeknu, ať vypadneš z města, a to co nejrychlejc, a ty se mnou budeš souhlasit. No řekni, nebude to švanda?“

„Mám lepší nápad,“ řekl ghúl, usmál se a otevřel při tom ústa. Byl to příšerný pohled. Většinu zubů měl zčernalých a ulámaných, některé až k dásni. Zanedlouho mu dorostou nové – v tomhle se ghúlové podobají žralokům, kteří nikdy nepřijdou o chrup –, ale v tuto chvíli se dalo říct, že svoje oběti užužlal dásněmi k smrti. To není hezký konec. „Postarám se o tvoje tělo tak, že tě nebude moct identifikovat ani tvoje rodina.“

„Vsadím se, že tohle říkáš každé.“ Nebyla to nejoriginálnější věta na světě, ale když jsem v terénu, je pro mě originalita vedlejší; hlavní je nenechat se sežrat. Vytáhla jsem ruce zpoza zad a zaujala uvolněnou výchozí pozici, připravená vrhnout nože. „Pojď, chlape. Zatančíme si.“

Došlo mu, co dělám, a v očích měl na chvíli úlek. Ten však hned zase zmizel a ghúl se po mně vrhl.

Jeden by myslel, že predátoři celého světa jednoho dne pochopí, že není dobré útočit na někoho, kdo si nosí do tanečního klubu nože. Jenže: kdyby na to byli dost chytří, docvaklo by jim i to, že žrát lidi není dobrý nápad. Když potřebujete maso, skočte do steakhousu. Máte-li chuť na syrové, zajděte na sushi. Jestli si ale někdo myslí, že místní noční klub je to pravé místo, kde sehnat laciné jídlo, měl by počítat s tím, že za to zaplatí.

Můj první nůž ho trefil do předloktí v půlce skoku. Druhý nůž se mu zabodl do vnitřního stehna, kousek nad levé koleno, čímž ghúl přišel o poslední zbytky setrvačnosti.

Padl jak podťatý.

Ghúlové jsou děsní machři, když si troufají na přiopilé, neozbrojené ženské, co se jdou večer někam pobavit. Jak ale narazí na někoho, kdo ví, co dělá, jsou v koncích. Pořád se nemohl rozhodnout, jestli se má držet za koleno, za paži, nebo za obojí, ale to už jsem ho pořádným kopancem do žeber převrátila na záda. Hned jsem mu přišlápla prsní kost a přidržela si ho hezky u země.

„Nazdárek,“ řekla jsem, vytáhla ze stehenního pouzdra pistoli a namířila mu ji do obličeje. „Ani jsme se pořádně neseznámili. Já jsem Verity a ty jsi na odchodu.“

„Co seš zač? Patříš k Úmluvě?“ zavrčel.

„Ještě hůř,“ řekla jsem a přišlápla mu hrudník celou svou vahou. Ocelová špička podpatku se mu zaryla do kůže. „Patřím k Priceovým. Narušuješ můj ekosystém. Máš dvě možnosti, kamaráde. Buď zmizíš z města a odstraníš lidi z jídelníčku, nebo poputuješ do kanálu jako potrava pro bezdomovce. Co bys radši?“

Pochopitelně si zvolil život a přísahal, že se už nikdy nedotkne lidského masa. Ještě nikdy jsme se s ním nezapletli a rodinný kodex v takovém případě říkal, že ho mám pustit s důrazným varováním. Jestli se ještě někdy doslechneme, že jen pomyslel na lidské maso, zatočíme s ním tak, že si nestihne ani uprdnout, a pošleme ho na pravdu boží. Cítila jsem se velkoryse a on mě naštěstí nepotřísnil krví. Řekla jsem mu, že má osmačtyřicet hodin na to, aby nadobro opustil New York.

Jmenuji se Verity Priceová. Jsem kryptozooložka. A tohle je důvod, proč si nikdy nemůžu domluvit rande na sobotní večer.

2. Kapitola

„Normální život neexistuje. Některé životy jsou zkrátka pouze zajímavější než jiné, a neměli bychom odsuzovat lidi za to, že žijí nudně.“

– Evelyn Priceová

Téměř legální podnájem v Greenwich Village

Druhý den ráno

Skrz stěnu ložnice a přes útržky mého vědomí pronikl jásot a přetrhl mi opravdu krásný sen o tom, jak učím Christiana Balea tančit sambu. Zakňourala jsem, převalila se a přikryla si hlavu polštářem. Jásot neustával.

„Ach jo,“ zamumlala jsem a snažila se zavrtat hlouběji do matrace. Stačilo by mi deset minut. Jen deset minut a šance dotáhnout Christianovu výuku do konce a naučit ho, kam položit ruce…

Skandování dosahovalo vrcholu, takže už to nešlo ignorovat. Strhla jsem z hlavy polštář, podepřela se na loktech a křikla: „Jestli mě donutíte tam jít, tak budete…“

Něco bouchlo.

„… litovat.“ Svalila jsem se zpátky na matraci, zůstala ležet jako placka a snažila se splynout s postelí, ale nepomáhalo to. „To bude dobrý, Very,“ utěšovala jsem se a pokoušela se napodobit matčin věčně optimistický tón. „Vždyť je to jen maličká kolonie. Skoro ani nepocítíš, že je máš v bytě. Kromě toho víš, že tě milují. Jak by jim asi bylo, kdyby ses sebrala a opustila je?“

Další rána. Další nadšený povyk. Vzdychla jsem a již svým obvyklým, hlubším hlasem jsem si sama odpověděla. „Pravděpodobně líp, než mně, až mi roztřískají všechno nádobí.“

Budík na nočním stolku ukazoval skoro sedm večer. Nespala jsem ani šest hodin a bylo to dost znát. Nejdřív tři hodiny v klubu, pak rvačka s ghúlem, další dvě hodiny v klubu, pak jsem šla do studia na ranní cvičení a hodinu rumby, a to všechno se mnou pořádně zamávalo, takže jsem teď zoufale toužila nacpat si vatu do uší a ukradnout pro sebe ještě pár hodin spánku.

Možná bych to i udělala, kdyby to šlo. Jenže bylo skoro sedm a já měla být do devíti v práci. To mě naučí prohazovat si služby s Kitty.

Vylezla jsem z postele a vyrazila do chodby. „Za tohle mi někdo zaplatí životem,“ prohlásila jsem a patřilo to komukoli, kdo mě uslyší. Výskání z vedlejšího pokoje pokračovalo. Nikdo mě neposlouchal.

Najít slušný byt v Greenwich Village za plat společenské tanečnice a číšnice v koktejlovém baru se nejprve zdálo jako neuskutečnitelný sen, ale pak zasáhla matinka. Zatahala na nitky a našla Saskvočku, která se zrovna chystala na roční pobyt u nějakých kanadských bratranců. Saskvočka se nebránila tomu přenechat mi byt, když jsem jí slíbila, že pozvu do koupelny instalatéra a že se nebudu dotýkat její sbírky figurek Precious Moments. Jako bych snad o to stála.

Ale za šest stovek měsíčně plus poplatky to byl pěkný byt na dobrém místě, a to je v New Yorku jev tak vzácný jako stádo jednorožců – možná ještě trochu vzácnější. Nechat opravit trubky v koupelně nebyl takový problém, i když z těch chuchvalců chlupů, které instalatér tahal z odpadu ve sprše, mám dodneška noční můry. Chránit křehké panenky však znamenalo zabalit je do krabic a uložit až úplně vzadu v šatníku, kde se mi je, doufám, podaří pomocí výhrůžek, úplatků a úpěnlivých proseb ubránit před dotěrnými malými tlapičkami.

Mohla jsi odmítnout, řekla jsem sama sobě a vešla z chodby do kuchyně.

Další výbuch radosti.

„ARBOREÁLNÍ KNĚŽKA PŘICHÁZÍ! SLÁVA!“

Opět jsem zaúpěla – od prvního zajásání snad už podesáté.

Kdyby do téhle maličkaté, téměř klaustrofobické kuchyňky vstoupil někdo cizí, asi by zase rychle vycouval. Někdo s fobií z hlodavců by pravděpodobně couvání vynechal a rovnou by se dal s křikem na úprk z bytu, protože kredence po obou stranách byly zaplaveny vzdouvajícím se mořem chlupatých, různobarevných tělíček. Myších tělíček.

Tedy – technicky vzato byla myší, nebo alespoň po taxonomické stránce to tomu bylo nejblíž. Dalo by se namítnout, že většina domácích hlodavců nenosí roztrhané domorodé oblečení vyrobené z cárů kožešin a látky. Dalo by se i namítat, že většina domácích hlodavců nadšeně nemává zbraněmi nad hlavou, když do místnosti vejdou lidé. Pokud je mi známo, tak to svědčí pouze o nedostatku kreativity u většiny domácích hlodavců.

I přes moře rozjuchaných myší jsem si všimla rozbitého skla a gumových medvídků rozsypaných po celé podlaze. „Copak jsme o tomhle nemluvili?“

„SLÁVA!“

„To není odpověď.“ Dala jsem ruce v bok. „Měly jste nějaký důvod k tomu, abyste shodily gumové medvídky z linky? Říkali vám snad, že mají sebevražedné sklony? Moment, rozmyslela jsem si to,“ zvedla jsem ruku dlaní od sebe, „neodpovídejte na nic. Jestli ty bonbóny mluví, tak to nechci vědět.“

„Ta dóza bránila Svatému procesí naší dnešní oslavy!“ oznámil jeden z mladších duchovních. Na kožíšku na hlavě měl nabarvené jasně modré pruhy, znak modernistů, příslušníků třídy duchovních, kteří věřili, že je nutno přizpůsobit svaté Učení nové generaci. Bohužel se to někdy zvrhlo v rozbíjení věcí. „Bylo nutné to přizpůsobit!“

„Jo, jo, ale nemusíte mě tím budit.“ Toužebně jsem se dívala na lednici. Dělilo mě od ní moře skleněných střepů a já nevěděla, kde jsem nechala boty. Asi zase pod postelí… „Myslela jsem, že dnes žádné oslavy nejsou.“

„Dnes nejsou žádné každoroční oslavy, kněžko,“ odvětila samička s hnědým kožíškem a v honosném oblečku. Alespoň měla v sobě dost slušnosti na to, aby to řekla pokorným tónem. „Dnešní oslava se koná jednou za osm let a připomíná sjednocení Hlučné kněžky s Bohem věcí, o nichž je rozhodně lepší nevědět.“

„Ach, do háje,“ zhroutila jsem se na zárubně dveří a zoufale si zakryla oči rukama. Myši to však neumlčelo. „Vy slavíte den, kdy se babička s dědečkem dali dohromady, že?“

„SLÁVA!“ potvrdily myši.

„Skvělé.“

Moje maminka si kdysi vedla v kalendáři pečlivý seznam chytromyších církevních významných událostí, kde vyznačovala všechny oslavy, svátky a slavnosti, jakož i dny smutku. Nikdy jsem nepochopila, proč si s tím dává takovou práci. Až život s mou vlastní malou kolonií mě naučil. Nebylo to chorobné puntičkářství, co matku přimělo k vedení toho kalendáře. Byl to pud sebezáchovy.

Chytromyši dokážou ze všeho – absolutně ze všeho – udělat náboženský svátek. Jakmile se tohle stane, drží se toho, dokud kolonie nezanikne. Hlavní jádro současné kolonie přetrvává v mé rodině po sedm generací. Jednotlivé chytromyši přicházejí a odcházejí, ale kolonie má velmi, velmi dlouhou paměť.

„Jak dlouho vlastně trvá tahle konkrétní oslava?“ zeptala jsem se a předem se děsila odpovědi.

„Jen od chvíle, kdy se opustil původní domov, až do příchodu na hřbitov, kněžko,“ řekla hnědá myš.

„Vy myslíte rodinu tam v Michiganu?“

„Ano, kněžko.“

„Bože.“ To mohlo znamenat hodinu, nebo taky tři dny. Cokoli delšího než tři dny už by znamenalo slavnosti a ne oslavy, ale není to pevné pravidlo. Narovnala jsem se. „A víte, co se stane teď?“ Chytromyši mě sledovaly se svou typickou pozorností jako kongregace maličkých chlupatých tělíček, která mi visela očima na rtech. Kdybych na to už nebyla zvyklá, snad by to bylo i strašidelné. „Půjdu se osprchovat.“

„Sláva sprchování!“

„Až se vrátím, budou tyhle střepy uklizené, protože jestli půjdu do práce hladová, vážně začnu uvažovat o tom, že si seženu kočku. A ne proto,“ zvedla jsem opět ruku, „abych donesla maso na další slavnosti, jasné?“

„Ano, kněžko,“ řekl myšák s modrými proužky za přizvukování půl tuctu dalších. To by mělo stačit. Nebylo v mé moci té oslavě zabránit – jakmile jednou chytromyši přikročí ke svým náboženským rituálům, zastaví je jedině atomová válka –, ale chápaly, že si to nesmějí rozházet u svých kněžek. Než se vrátím, bude podlaha v kuchyni uklizená.

Život té, kterou si kolonie myších kryptidů vyvolila jako svou kněžku, se dá popsat mnoha způsoby, ale určitě není nudný.

Ve srovnání s koupelnou vypadala kuchyně prostorně a já byla hluboce vděčná za ohebnost, získanou díky rokům tvrdého fyzického tréninku. Pravděpodobně jsem jednou z mála na světě, která nemá problém sprchovat se na jedné noze a špičkou druhé nohy mířit ke stropu. Při utírání bylo nutno stát obkročmo nad poloviční vanou a modlit se, abych neuklouzla. Z toho všeho začne člověk snít o nějaké lidské alternativě čistírny, a taky si láme hlavu, jak se přerostlá původní nájemnice do tohoto chlívečku vůbec mohla vecpat.

Zamlžené zrcadlo přede mnou milosrdně srkývalo obří pytle pod očima, které budu muset zlikvidovat silnou vrstvu makeupu, abych nevypadala jako chodící mrtvola. Mám pleť farmářské holky, která se rychle opálí, ale snad ještě rychleji bledne, což znamená, že díky svému momentálnímu nočnímu režimu vypadám pořád jako po dlouhém tahu. I tohle je součástí rodinné genetické zátěže, spolu s myšími kryptidy a neustálou hrozbou krevní msty táhnoucí se po několik generací. Dvanáctá verze Priceovic holky, nyní ještě navíc tančící salsu. Měřím metr šedesát, mám modré oči, popelavě blond vlasy a úsměv roztleskávačky – prostě normální holka od vedle, tedy pokud vaše sousedka ovládá sedmnáct způsobů, jak zabít člověka. Což znamená dost zajímavé sousedství, kam většina lidí snad raději ani nepáchne.

Mimochodem – sedmnáct způsobů zabití je průměr. Třeba když zrovna vylezu ze sprchy, zůstává mi jich jen šest, a to jsem v tomto ohledu pod průměrem. Antimony jich obvykle ovládá šestadvacet, nebo alespoň podle posledních informací.

Moje mladší sestra je výjimečná.

Střepy i bonbóny zmizely dřív, než jsem se oblékla, nalíčila a zkrotila neposlušné vlasy gelem. I když je mám sestříhané nakrátko ve stylu punkpopových zpěvaček, dělají si pořád, co chtějí, což je možná tím, že je často musím strkat pod paruku, když se chci účastnit taneční soutěže. Já mám však s rodiči jasnou dohodu: Verity Priceová nikdy taneční kariéru budovat nebude. Zato Valerie Pryorová může tancovat, jak se jí zlíbí, případně jak jí to její skutečná práce dovolí. Pokud dojde na rozpor „kryptidi versus kankán“, vítězí kryptidi, jinak pomažu zpátky do Oregonu.

S nepořádkem zmizely i myši. Doufala jsem, že svou oslavu přesunuly do komory v předsíni, kam patří. Na co jsem jim upravovala Dům snů panenky Barbie, když ho stejně nechtějí používat? Ten pitomý krám zabíral většinu prostoru v komoře, a to znamenalo, že jsem si musela věšet bundu a polovinu kostýmů na vystoupení na stojan v obýváku, stejně prťavém jako všechno ostatní v bytě. Tu trochu nepohodlí bych snad i přetrpěla, jen kdyby Dům snů sloužil k tomu, k čemu měl, a kdyby se myši trochu krotily.

Z šatníku se ozvalo tlumené provolávání slávy. S úlevou jsem vydechla. Kolonie bude zaměstnaná po – mně neznámou – dobu trvání toho svátku, což znamenalo, že jsem se mohla starat o jídlo a ne o ně.

Lednice byla jasně a zřetelně rozdělená na dvě půlky: mou a myší. Moje přihrádky byly v zásadě prázdné, povalovala se tam jen zpola vypitá lahev značkové coly, balíček okoralých tortill, dvě krabičky s čínským jídlem z minulého týdne a hrouda másla, o níž jsem si byla téměř jistá, že tu je od té doby, co jsem se nastěhovala. Naopak myši tu měly různé dovozové sýry, několik sklenic matčina domácího džemu a také – a to bylo nejlákavější – polovinu čokoládového dortu z pekařství v našem bloku. Čokoládový dort bez mouky s nahořklou nadýchanou polevou.

Roztouženě jsem se na něj dívala, pak jsem tiše zaklela, vytáhla tortilly, čínské jídlo a máslo a přibouchla dveře lednice. Pokud jde o dorty, mají myši šestý smysl. Kdybych se jen dotkla toho talíře, okamžitě by se sem přihnaly. Náboženský obřad by šel stranou, hlavně aby uhájily svoje cukrovinky. Kousek dortu mi nestojí za takový chaos chvíli po probuzení.

Namazala jsem tortilly máslem, nacpala do nich oschlé sezamové nudle a kuře ve sladkokyselé omáčce, a vyrobila tak ucházející, jestli ne přímo bizarní, fajitas. K obědu si dám něco zdravého, slíbila jsem sama sobě, i když jsem předem věděla, že v době, kdy si budu moci udělat „pauzu na oběd“ – neboli někdy mezi půlnocí a druhou hodinou ráno, podle toho, jaký bude v práci frmol –, se spokojím s talířem brambor ve slupce a trochou křidýlek.

„Nápad se cení,“ řekla jsem, strčila druhou polovinu svých „fajitas“ do plastového sáčku, který by snad mohl udržet sladkokyselou omáčku, aby mi neušpinila bundu. Strčila jsem pytlík do kapsy.

A když už jsem byla u toho, tak bych možná měla popřemýšlet o nákupu nějakých potravin. Doma, kde nakupovala mamka a o vaření se staral taťka, to bylo s jídlem daleko jednodušší. Výhody bydlení u rodičů se projevily až ve chvíli, kdy jsem se odstěhovala. Pokřik v šatníku opět zesílil. K těm výhodám patřila například také odhlučněná půda, kterou měly myši samy pro sebe.

„Jdu teď do práce,“ zavolala jsem a otevřela okno v kuchyni. Týden důkladného promazávání a vyvažování zajistil, že nevydrží samo otevřené. Jakmile ho pustím, zabouchne se. „Snažte se dnes už nic nerozbít, ano?“

Zdálo se, že jako odpověď mi bude muset stačit vzdálené skandování.

Mám-li volit mezi riskem a diskrétností, volím to druhé, a tak jsem se vytáhla na okenní římsu a pořád přitom poctivě držela okno. Dolů na neosvětlený dvůr to byla jen tři podlaží, ale díky prozkoumání za denního světla jsem věděla, že je úzký a plný věcí, o které bych se mohla snadno zranit, od popelnic po tak děsně populární „zrezlý pletivový plot“.

Byla taková tma, že jsem ani neviděla okno protějšího bytu. Světlo města sice ozařovalo oblohu, ale do prostoru mezi budovami neproniklo.

Spustila jsem nohy z okna, odrazila se od parapetu a padala do tmy.

3. Kapitola

„Podej mi dynamit.“

– Frances Brownová

Kousek od okna malého, téměř legálního podnájmu v Greenwich Village, volný pád

Naučit se nazpaměť uspořádání dvora mi zabralo jen jedno odpoledne, ačkoli mě to učení stálo dvě rány o požární žebřík, o který jsem se musela chytit rukou, a stačilo málo a zpřelámala bych si několik důležitých kostí. Vštípit si do paměti přesnou podobu čtvrti mi trvalo trochu déle. Uplynuly téměř tři týdny, než jsem byla schopná oběhnout blok, aniž bych musela nejméně jednou sundat tmavé brýle, a stále jsem si netroufala přejít silnici, aniž bych viděla, jaká barva svítí na semaforu. To přijde později.

„Pamatuj si, Very,“ kladl mi otec na srdce, když jsem kňourala kvůli černým brýlím, „že se musíš naučit vnímat okolí i jinak než zrakem. Jinak budeš v loji, až narazíš na protivníka, který uvidí ve tmě.“

Už byly pravděpodobně proneseny větší pravdy, a konkrétně v naší domácnosti se většinou týkaly způsobení – nebo přežití – vážné újmy na zdraví. Jiné děti musely dělat domácí práce a dostávaly plyšové medvídky; my dostávali kázání o bezpečném zacházení se zbraněmi a za odměnu těžkou výzbroj. Pojem „normální“ je do značné míry subjektivní.

Letěla jsem asi čtyři stopy volným pádem, nabrala rychlost a zachytila se o spodní část požárního žebříku dřív, než se pád stihl vymknout mé kontrole. Obtočila jsem se kolem něj, oběma nohama se odrazila od rohu budovy, přenesla energii nárazu do skoku a nechala se přenést půl druhého metru, který mě dělil od sousední budovy. A už jsem zase běžela, nechala svaté myší rituály a téměř legální podnájem za zády, a uháněla stále rychleji do práce. Jestli nebude dneska na střechách dopravní zácpa, stihnu to včas.

Nikdo z mých učitelů na základní ani na střední škole neviděl nic divného na tom, že po škole utíkám na jisté „lekce“. Většina dětí, které jsem znala, chodila na nějaké „kroužky“, ačkoli většina z nich byla daleko sdílnější ohledně toho, co tam chodí dělat. Díky bohu, že mě se na to nikdo nikdy neptal. Zpočátku se moje „hodiny“ mohly zdát docela normální – spousta malých holek chodí na gymnastiku nebo do baletu –, avšak jejich účelem bylo jen určit, v čem spočívají mé specifické dovednosti. Opravdové lekce začaly, když mi bylo dvanáct: boj beze zbraní, krav maga, freerunning.

(Krav maga je bojový styl vyvinutý Izraelci. Vychází z myšlenky, že když s vámi praštím o zem, zůstanete ležet. Je to rychlé, brutální a já to miluju. Něco jako tanec v klubu, jen se při tom více dloubou oči a míň se vlní boky.)

Při všech lekcích jsem si vedla výborně, ale do čeho jsem se doopravdy zamilovala, byl freerunning. V mnohém se to podobá parkouru a naučí vás to, že celé město je jedna velká překážková dráha. Taky to hodně připomíná tanec, přičemž vaším partnerem je vaše okolí. Freerunning v sobě snoubí nejlepší prvky tumblingu 1 , gymnastiky a života profesionálního superhrdiny v jediném neuvěřitelně uspokojivém a neskutečně zábavném balíčku. Jen se to těžko vysvětluje. „Ahoj, já jsem Verity Priceová a ráda se pohybuju nad zemí, kdykoli mám možnost“ asi není věta, kterou byste někoho nadchli. Zmátlo to i moji paní domácí. Když jsem se jí snažila vysvětlit, že je pro mě hrozně důležité, aby dům měl stabilní požární žebříky a několik cest, kterými se lze dostat na střechu, divně se na mě zadívala a řekla: „A vy jste jako co? Batman v sukních?“

1 Akrobatický prvek v paraglidingu (pozn. překl.).

Nejjednodušší odpověď by byla „ano“. K tomu totiž nebyla zapotřebí přednáška z historie, ani kopie našeho rodokmenu. Přesto bych čekala, že Saskvočka pochopí mou potřebu vědět, kolik mám k dispozici únikových cest – a že není lepšího způsobu, jak zkoumat městskou populaci kryptidů, než setkat se s nimi na úrovni jim vlastní. Z jedné poloviny je to úroveň přímo nad vaší hlavou. (Ta druhá polovina je obvykle někde dole. Kryptidi vyhledávají jiná místa k životu než lidé, ale také se rádi zdržují v jejich blízkosti, aby se jim mohli napíchnout na kabelovku.)

Na střechách rozhodně nebyla tma. Dopadalo sem světlo z ulice a z oken stovek výškových budov, takže to vypadalo, jako by se snad vůbec nesetmělo. Snažila jsem se soustředit na cestu, spíš než na to, jak moc se město po západu slunce proměnilo. Dave si přehnaně potrpěl na dochvilnost, a kdybych mu řekla: „Něco mě cestou zaujalo.“, vysloužila bych si další přednášku o tom, jak bych si občas měla vzít taxíka. (Naštěstí už pochopil, že nemá cenu mě přesvědčovat, ať jezdím metrem. Pardon, ale tento způsob přepravy se pro mě rovná hororu.)

Newyorské taxíky nenávidím skoro stejně, jako newyorské taxikáře. Žádný opravdový kryptid by taxík neřídil, čímž se jejich řidiči dostávají mimo sféru mého zájmu. Oficiálně jsem v New Yorku kvůli zdokumentování  a případnému ukáznění komunity kryptidů, tudíž se vyhýbám všemu, co přímo nesouvisí s mým zdejším posláním. Jako třeba taxíkům, nárožním stánkům s hotdogy a taky Times Square.

(Times Square se dá nejspíš považovat za důkaz toho, že turisté představují zcela samostatný živočišný druh. Tuto teorii však nikdy nepřednesu na rodinném setkání, děkuji pěkně. Turismus je městská aktivita, což znamená, že by se ode mě následně čekalo, že ji zahrnu do svých nezbytných studií. Ani za nic!)

Když si však odmyslíte turisty a šílené taxikáře, je New York úžasné město. Během natáčení Tanči, nebo zemři – nejsledovanější americké taneční reality show – jsem strávila dva měsíce v Los Angeles. Už to byla oproti Portlandu velká změna, ale ve srovnání s New Yorkem se mohlo jít Los Angeles zahrabat do písku. New York byl doslova jako stvořený pro nadějné tanečníky, kteří hledají svou velkou šanci.

A také byl ideálním domovem pro kryptidy. To byl dostatečný argument, proč jsem se rozhodla strávit celý rok na druhém konci země, daleko od zbytku rodiny, kterou jsem přesvědčila, že to nedělám jen kvůli tanci. Tedy z velké části to dělám kvůli tanci, to ano, ale není to jediný důvod. Krom toho mamka s taťkou věděli, že potřebuju čas na rozmyšlenou, co chci vlastně v životě dělat. Člověk může být buď kryptozoologem, nebo jedničkou ve společenských tancích. Obojí najednou nejde. Možná chvíli, ale ne věčně.

Už jsem byla z domova tři měsíce a pořád jsem nevěděla, kterou cestou se v životě vydat. V New Yorku jsem se aspoň měla čím zabavit. V kterémkoli velkoměstě zaručeně najdete populaci neinteligentních kryptidů. Jsou jako normální zvířata, která se stahují tam, kde bydlí lidé, s vidinou snadno získané potravy. Převrhne vám každou noc někdo popelnici? Dost možná to nedělá mýval. New York je také domovem jedné z největších populací inteligentních kryptidů vůbec a od posledního zásahu Úmluvy, která kudy prošla, tudy plenila, se nikdo se zdejší komunitou nepokusil spojit. Bylo načase provést další pokus o seznámení s místním osazenstvem, někdy i pomocí kulek. Což nebyl problém, neboť žádný z Priceových hodný toho jména by nikdy nevyšel ven neozbrojen.

Dostat se včas do práce… tak to už problém byl.

Dvířka na střeše Fish and Strips u Davea byla otevřená. Dobře, to znamená, že Dave mi nezapomněl do konce týdne prohodit směny s Kitty. Já byla jediná neokřídlená členka personálu, která trvala na používání střešního vstupu. Kdyby očekával Kitty, postaral by se, aby denní směna nechala odemčené dveře do sklepa.

Bylo jasné, že Kitty se v práci několik dní neukáže. Doprovázela na koncertech kapelu svého přítele, ve které dělala křoví. Hráli něco na způsob Roba Zombieho a zakládali si na image „nočních bytostí“. Jediné, co mě na tom bralo, byl fakt, že zmiňované „noční bytosti“ byly zaručeně pravé, ale protože něco takového nemohli veřejně přiznat, museli zkrátka vsadit na svůj talent. Očekávala jsem, že Kitty se vrátí ke své směně od devíti do tří ještě před koncem měsíce.

I kdyby ne, tak jsem jí dost jasně naznačila, že absolutně nemám zájem o permanentní prohození směn, ne díky, fakticky ani náhodou. Ať si Dave hezky najde jinou servírku s přirozeně nočním biorytmem. Já přijela do New Yorku za konkrétním cílem a svůj noční život jsem potřebovala dělit mezi taneční soutěže a honbu na kryptidy.

Naše šatna byla určená jen pro obsluhu. „Talentované dívky“ měly svou vlastní převlékárnu, kde to pravděpodobně nesmrdělo pivem a nachos. Nebo možná jo. Všechno, co jste u Davea nechali delší dobu, po chvíli načichlo tím praženým, mastným pachem. Uvnitř už dvě dívky zabíjely čas a tu a tam si upravovaly uniformy, než půjdou do klubu. Vešla jsem a zamávala. Neoplatily mi to, ale já se neurazila. Mávání je lidský zvyk a lidé jsou u Davea v menšině.

„Dobrý večer, Carol, Marcy.“ Na skříňce s mým jménem nebyl zámek. Zámky stály peníze a Dave škudlil, kde se dalo. „Jaké máme dneska hosty?“

„Samý magory,“ odvětila Carol, která neodtrhla oči od zrcadla. Snažila se správně si nasadit paruku a její vlasy jí s tím moc nepomáhaly. Když se ta maličká háďátka pokoušela nacpat jedno po druhém pod síťku, hádci syčeli a chňapali po jejích prstech. Nastoupila sem týden po mně a v prvních dnech jí většina holek pomáhala s převlékáním. Přestaly s tím v okamžiku, kdy zjistily, že než si nasadí paruku, je lepší se k ní nepřibližovat, tedy pokud se nechtějí nechat kousnout. A taky že háďátka, která má místo vlasů, jsou jedovatá.

„Magory v dobrém nebo špatném slova smyslu? Uteču odsud s křikem, protože mi to za to nestojí?“ Stáhla jsem si tričko, sbalila do koule a hodila na dno skříňky.

„Někdo dal jméno našeho klubu na další turistický webovky, takže sem teď lezou mraky upocenejch kravaťáků, který si myslí, že když má holka minisukni, můžou jí sahat na zadek.“ Marcy si zatahala za lem bílé podkolenky a pro větší důraz současně praskla bublinu ze žvýkačky. „Candice řekla, že jí není dobře, a šla domů. Prej jí za to ty dýška nestojí.“

Takže Candy se sbalila a šla? A Marcy to pronese jen tak, jako by se nechumelilo? Candy byla dračí princezna, a ty jdou po penězích jako supi po mršině. Připsala jsem to faktu, že Marcy je po fyzické i emoční stránce citlivá asi jako kus šutru. Ne, opravdu; veškerý výzkum prováděný na oreadách došel k závěru, že mají odolnost a pevnost křemene, který se proměnil v mladého, atraktivního dvounožce a vyrazil si na procházku. Na zadek jí může sahat, kdo chce a jak chce, a maximálně ji tím naštve, ale i to ji brzo přejde.

„Kdo dostane stoly po Candy?“ zeptala jsem se a snažila se ignorovat nepříjemný pocit v žaludku, když jsem skládala své zbraně do skříňky.

„Ty.“

Nepříjemný pocit v žaludku se již nedal ignorovat. „Skvělé.“ Vytáhla jsem svou uniformu. „To jsem si vždycky přála. Stoly navíc.“

„A sahání na prdel k tomu,“ řekla Marcy.

„Byla bych ráda, kdybys to neříkala.“

„A já bych zase byla ráda, kdybych dostala pod stromeček poníka.“ Marcy si naposledy upravila podkolenky a odkráčela ze šatny, kde jsem teď zůstala sama s Carol.

„Stejně bys ho sežrala,“ zamumlala jsem.

Carol po mně vrhla chápavý pohled v zrcadle. „Copak? Nejsi ráda, že děláš noční za Kitty?“

„Ráda? Přímo v extázi,“ řekla jsem a rozepnula kalhoty.

Od úsvitu věků má každá profese svou uniformu, jakýsi specifický soubor signálů, které jejího nositele přede všemi ostatními jednoznažně identifikují. Bohužel uniformou kryptozoologa je „cokoli, co člověku pomůže splynout s místními“. V konečném důsledku mě moje potřeba splynout dovedla až do Fish and Strips u Davea, jediného pánského klubu v New York City s téměř výhradně kryptidskou obsluhou.

Před ostatními lidmi z personálu jsem uctivě smekala. Neměli tolik štěstí jako já a neabsolvovali od dětství výcvik interakce mezi lidmi a kryptidy, ale všichni to zvládali na výbornou – nutno však podotknout, že ti „všichni“ byli v praxi jen tři. Dave při přijímání nových zaměstnanců nikoho nediskriminoval; jenže když s ním měli strávit víc než deset minut v jedné místnosti, popadla je nezvladatelná touha začít řvát a dát se na zběsilý úprk… a to ještě Dave nebyl ze zdejšího osazenstva tím nejpodivnějším.

Striptérky žádný stejnokroj neměly, protože všechno hned sundaly, a barmanky směly nosit džíny nebo sukně a trička s logem baru. Servírky na tom byly hůř. Dave byl toho názoru – hluboce scestného a politováníhodného –, že skládaná kostkovaná kraťoučká minisukně, podkolenky ke kolenům, černé lodičky na podpatku a bílé tričko s klubovým logem, ze kterého koukalo břicho, vyzařují přímo stylovou auru. Možná mu šlo spíš o auru našich zadnic, protože těmi jsme oslňovaly všechny okolo.

Vklouzla jsem do lodiček a šla před zrcadlo. Carol mi uhnula, abych se mohla prohlédnout, zatímco se dál věnovala impozantní bitvě ve stylu „gorgona versus hadi“.

Já jsem nakonec vzdychla a řekla: „Je jedno, po kolikáté to na sobě mám, ale prostě si v tom pořád připadám jako šlapka.“

„Ne, šlapka ne, brouku,“ řekla Carol. „Šlapky dostávaj lepší spropitný.“

S posledním zdrceným zasténáním jsem vzala z hromádky zástěrku – byla široká spíš jako pásek, ale aspoň jsem si měla kam ukládat dýška a bloček na objednávky –, uvázala si ji kolem pasu a zamířila ke dveřím.

Náboje stojí peníze. Totéž platí pro taneční boty a já během svého ročního pobytu v New Yorku musela využít každé příležitosti, abych se uživila. Naše rodina je na tom finančně dobře díky šikovným investicím, jistému množství alchymie a štědrosti kryptidů. To však neznamená, že z rodinných financí vyžijou všichni a navěky. Daveův lokál byl sice příšerný pajzl, ale jako šéf měl pro mě pochopení, když jsem si musela vzít volno a chytat po střechách nějakou zlou potvoru. Sečteno a podtrženo… byl prostě čas začít směnu.

Kdybyste se mě v Oregonu zeptali, jestli jsem puritánka, odpověděla bych uraženě, že „to teda ne!“. Můj život tam doma byl divný, mé koníčky ještě divnější, a dělat závodně latinskoamerické tance a neporušit u toho všechna tabu o nahotě a narušování intimního prostoru je zkrátka těžké. Považovala jsem se za tolerantní, ostřílenou světačku, která je připravená na všechny perverznosti, jež mě při honbě za těžko polapitelnými městskými kryptidy čekaly.

To bylo předtím, než jsem začala pracovat ve Fish and Strips u Davea, v putyce, která by posloužila jako odpověď na onu prastarou otázku: „Co dělá strašidlo, když se zrovna neschovává u tebe pod postelí?“ Jestli to zmiňované strašidlo má být Dave, jedinec s nedostatkem taktu a s ještě horším vkusem, tak v tom případě si strašidlo otevře nevkusný, oplzlý bar. Jestli to strašidlo je Kitty, tak tam dostane práci.

(Když se řekne „strašidlo“, stejně jako když se řekne „člověk“, nelze poznat, o jaké se jedná pohlaví. Jestli chcete vidět strašidlo potrhat se smíchy, nazvěte ho „strašidlačkou“, nebo raději „strašidelnou ženou“. Když jsem naposledy viděla, jak takhle někdo označil Kitty, chechtala se tak, až jsem se bála, že si způsobí vnitřní zranění.)

Hlavní místnost vypadala jako nepovedená napodobenina nočního klubu a stan nějaké doprovodné show v jednom – musel by to ale být prudce vlastenecký stan, který by neskonale toužil po opětovném připojení ke Spojenému království, kde by ho určitě vítali vidlemi a pochodněmi, protože ani Britové by o něj nestáli. Na strategických místech se nacházelo několik pódií a každé z nich bylo obklopeno malými akusticky izolovanými skupinkami židliček. Hlavní pódium nabízelo podbízivou hudbu, stejně jako nejlepší šanci na spropitné a osahávání zadku. To mělo být Candyino teritorium. Jenže ta se zbaběle zdejchla, a tak to bude dnes můj rajón.

No jo, vyčítat jí to nemůžu. Dračí princezny jsou chamtivé a pyšné, ne statečné. Když jste vychováváni jako humanoidní posluhovači obrovských masožravých ještěrů, kuráže netřeba. O všechno se postarají obrovští ještěři.

Po zastávce u baru, kde jsem vyzvedla čekající drinky – dva plné podnosy, což bylo špatné znamení pro následující směnu –, jsem se začala brodit davem. Marcy o několik stolů dál roznášela v košíku smažené rybí prsty a bezstarostně ignorovala zbloudilé ruce. Pár potenciálních ochmatávačů už si strkalo zhmožděné prsty do pusy a tvářilo se rozčarovaně. To mají za to, že se snaží štípnout oreadu do zadku.

Já tolik štěstí neměla. Sotva jsem obsloužila tři stoly, už jsem měla na levé půlce něčí pracku, která stiskla. Trhla jsem sebou a málem rozlila zbytek drinků. Moje reakce se setkala s všeobecným smíchem, následovaným mužským hlasem: „Kurva, řeknu ti, zlato, že jsi fakt vo moc hezčí než ta předtím!“

„Ježiš, děkuju,“ řekla jsem a otočila se čelem k autorovi toho výroku. Byl rudý v obličeji – což bylo buď tím, že byl nadržený, nebo pěkně navátý – a nehorázně mě očumoval. „Víte,“ pravila jsem, „my tu máme striptérky. Servírky jsou od toho, aby vám nosily pití, a nijak jinak vás obsluhovat nebudou. Ty ruce pryč, jasný?“

„Tady asi něco někomu není jasný,“ řekl, načež jeho kámoši udělali „húúúú“, což je nejspíš univerzální způsob, jak vyjádřit „ta ti to ale nandala“. Vstal a dodal: „Tady sloužíš veřejnosti.“

Měl dvě ruce. Já měla dvě prsa. Vsadila bych se, že mu připadalo, že to jde pěkně do páru. Možná by i šlo, kdybych lekce sebeobrany neabsolvovala už v sedmi letech a hodiny baletu v osmi. Sebeobrana vás naučí nakopat někomu prdel. Balet zase udělat to s podpatky.

Než mi stihl přestat drtit zadek, pustila jsem tác na zem, chytila ho těsně nad lokty a použila ho jako podpěru. Zapřela jsem se do jedné stojné nohy a tou druhou jsem mu hezky podrazila hnáty. Šel k zemi, kde díky rozbitým sklenicím ani omylem nepadl do měkkého.

Můj rádoby útočník prskal, byl už červený jako rajče, a pořád na mě zíral. Jeho kamarádi také.

Já se usmála.

„Po zbytek večera dostanete své drinky u baru, pánové. Obsluha stolů je pozastavena,“ řekla jsem a vyrazila k baru. Potřebovala jsem nové pití za to rozlité.

Ryan – jeden z vyhazovačů, docela hezký, jestli si potrpíte na teriantropy, což není můj případ – na mě čekal u kasy. Tvářil se zachmuřeně. „Very…“

„Nech mě hádat. Dave mě zve na kobereček?“

Ryan sklesle přikývl. „Víš, že nemá rád, když se pereš se zákazníky.“

„A on ví, že moje prsa jsou zakázané pásmo. Uvidíme, kdo z nás toho ví víc, jo?“ Předala jsem objednávky, které jsem stihla nasbírat ještě před potyčkou, a odebrala se zpátky na chodbu. Čas na další pohovor o „sklonech k násilí“.

Skákat ze střechy byla větší legrace.

4. Kapitola

„Jistě, můžeš zaujmout hrdinský postoj vůči temným silám. Anebo můžeš nezemřít. To je jen na tobě.“

– Evelyn Bakerová

Šéfova kancelář ve Fish and Strips u Davea, klubu pro náročné pány

V šéfově kanceláři panovala naprostá tma a byla tak hustá, že popírala přírodní zákony a vytékala několik centimetrů ven do chodby. Zastavila jsem se ve dveřích. „Dave? Ty víš, že když máš zatemněno, tak dovnitř nepůjdu. Nasaď si sakra nějaký sluneční brejle a už konečně rozsviť.“

Z temnoty přivanul šéfův hlas, vyprahlý jako pouštní písek. „Cože? Priceová se bojí trošky tmy? Co by tomu řekl tvůj otec?“ Znělo to jako hlas ze záhrobí.

„Můj otec by řekl, že Priceová, která nevkročí do doupěte strašidla, když má zatemněno, je Priceová, která chce žít tak dlouho, aby mohla zajistit pokračování rodu.“ Zakoulela jsem očima. „Znáš přece pravidla. Já tvoje zákazníky nezabíjím, ty se nesnažíš nalákat mě do svých spárů, a všichni jsme šťastní.“

„Jak bys pojmenovala to, co se právě odehrálo, hm?“

„Sexuální harašení.“ Mračila jsem se do tmy. „Buď shoď tu tmu, nebo mě nech dál pracovat. Takhle dovnitř nepůjdu.“

Odpovědí mi bylo dlouhé útrpné povzdychnutí, následované Daveovým mumláním: „Ty mi nikdy nedopřeješ žádnou legraci.“ Zmáčknul vypínač, a pevná tma zmizela, takže do kanceláře začalo pronikat světlo. Stála jsem na chodbě a trpělivě čekala. Dave zabručel a zapnul další vypínač, kterým se rozsvěcela světla.

„Ani to nebolelo, co?“ zeptala jsem se a vstoupila dovnitř.

V malé kanceláři nebylo k hnutí, nízkowattové žárovky, které jako jediné byl Dave ochoten použít, se moc nepopraly s šerem, které v tak přeplněném krcálu přirozeně vzniklo. Pořád to ale bylo o poznání lepší, než když měl zapnutá zatmívadla.

(Zatmívadla byla vynález jedné podnikavé čarodějky, která se podívala na zoubek všem strašidlům, ghúlům a strašákům a našla díru na trhu. Žárovky pasovaly do většiny standardních objímek a fungovaly na normální elektrický proud jako všechno ostatní, co se strká do zdi. A taky byly nechutně drahé. Byly však k dostání ve škále od „stmívání“ po „nejhlubší temnotu věčného zatracení“ a fungovaly. To stačilo k tomu, aby takzvané noční bytosti zatnuly zuby a popraly se s cenovkou.)

„Mluvíš jako pravý denní tvor,“ zahuhlal Dave. Opřel se loktem o stůl a zeptal se: „Proč já ti vlastně nedám padáka?“

„Protože jsem nejlepší koktejlová servírka, jakou máš, Kitty se nevrátí a nevezme si zpátky svou směnu, dokud se ta tragédie, které oni říkají kapela, pro velký úspěch nerozpadne, a protože jsem ho jen poslala k zemi, nic víc. Mohl si vyhlídnout kohokoli jiného, a skončil by mrtvý, nebo ještě hůř.“

„Moje shovívavost by byla větší, kdybys mi kývla a tancovala pro mě.“

„A moje chuť vrazit ti podpatek do zadku by byla menší, kdyby ses na tohle přestal ptát,“ odpověděla jsem vesele. „Odpověď je ‚ne‘, Dave. Co by tomu řekla moje babička?“

Dave se zarazil. „Ona je tenhle týden venku z Pekla?“ zeptal se ostražitě.

„Až do slunovratu ne, ale stejně. Neměla by pro to pochopení.“

Uvolnil se. „Pochopila by, že sis musela udržet práci.“

„Myslím, že by pravděpodobněji pochopila, že strašidlo se dá zabít na několik způsobů, a vtrhla by sem, aby pomstila mou čest.“

Dave se zamračil. Chtělo se mi smát, ale ovládla jsem se a zatvářila se na něj stejně.

Někdo, kdo by na Davea narazil v temné uličce – nebo hůř, kdo by ho našel pod postelí –, by nejspíš potřeboval několik let terapie, než by se přesvědčil, že tam Dave vůbec nebyl. Měřil přes dva metry a byl vyhublý na kost, paže měl tak dlouhé, že trochu připomínal chápana. V poměru se zbytkem těla měl moc velké ruce, všechny prsty měly minimálně o jeden kloub navíc (delší prsty dokonce o dva). K tomu zešedlá pleť jako u týden staré mrtvoly a pitvorný obličej, a dohromady z toho byl výjev, z něhož by měl noční můry i silný chlap.

Já naštěstí nejsem silný chlap a jedna z mých prvních chův byla strašidlo. Další, co mě určitě nevyděsilo, byla Daveova křiklavá, vzorovaná modro-fialovo-žluto-rudá havajská košile. Možná někde existuje svět, kde jsou nemožně zbarvení papoušci symbolem hrůzy, ale tohle nebyl ten správný svět.

Dave odvrátil zrak jako první. „Víš, že bych ti zaplatil víc, kdybys tančila.“

„A taky by mě vydědili.“

„Kvůli tanci?“ Povedlo se mu to vyslovit jako něco nevinného. Docela výkon od někoho, kdo vypadá jako oživlá mrtvola basketbalisty, a obzvlášť od někoho, kdo provozuje striptýzový bar. „Víš, že bych ti dovolil používat jméno, pod kterým vystupuješ v televizi.“

„Kvůli tancování nahoře bez a na konci čísla dokonce jak mě pánbůh stvořil? Jo.“ Pokrčila jsem rameny. „Konzervativní rodiče. Co naděláš?“

Dave si odfrkl. „Jestli je tvoje rodina konzervativní, tak já jsem velikonoční zajíček.“

Všechna moje vůle zlehčit tuhle situaci byla ta tam. „O tom nezačínej ani žertem,“ řekla jsem absolutně strohým hlasem. „Velikonočnímu zajíčkovi se nemá nikdo vysmívat.“

„Pardon, pardon!“ vyhrkl Dave v sebeobraně. „Netušil jsem, že jsi tak nedůtklivá.“

„Hodně toho nevíš. Už jsme skončili?“

„Ach,“ našpulil Dave rty. „Ještě je tu jedna věc. Ten džentlmen, kterého ses rozhodla sklátit k zemi a nakrájet…“

„Žádný krájení nebylo!“

„… on a jeho přátelé jsou stále tady, a já bych se raději vyhnul dalším číslům kromě těch, která jsou dnes na programu. Takže dám jejich stůl Marcy.“

„To je první inteligentní věc, kterou jsi dneska v noci řekl.“

„A ty půjdeš domů.“

Zarazila jsem se, protože jsem si nebyla jistá, jestli jsem slyšela správně. „Prosím?“

„Zaplatím ti za dnešní noc, ale samozřejmě bez spropitného. Zítra můžeš zase přijít.“

„Už takhle máš málo personálu a já ty peníze potřebuju,“ protestovala jsem. „Candy je pryč a Kitty je na turné.“

„Nebude to poprvé, co jsem vytáhl Angel z baru. Ryan umí namixovat Obětního beránka stejně dobře jako kdokoli jiný.“

„Obětního beránka?“ zeptala jsem se zvědavě, ale stálo mě to přemáhání.

„Tomatový džus, vodka, rum, tequila a drcená máta. Pokud nejsi ghúl. Těm vynecháme rajčatovou šťávu a nahradíme ji…“

„Nechci to vědět.“ Zvedla jsem ruce, abych ho umlčela. Dave zmlknul. „Fajn. Chceš mi dát na zbytek noci volno za to, že napadám zákazníky. Přestanu se dohadovat.“

„Dobrá,“ řekl Dave a zhasnul světla. Signál, že mám vypadnout.

Zastavila jsem se ve dveřích a ohlédla se přes rameno. „To je za to, že pro tebe nechci tancovat, že jo?!“

„Dobrou noc, Verity,“ řekl Dave.

Po zbytek cesty z pokoje mě provázela již jen tma.

S Davem jsem se seznámila, když jsem vešla do jeho klubu a hledala práci na částečný úvazek. On o mně však věděl dost dlouho předtím. Ne kvůli mojí rodině, i když i to pravděpodobně sehrálo svou roli. Dave mě znal z pořadu Tanči, nebo zemři.

Moje rodina žije již po čtyři generace v utajení, protože mí prapraprarodiče řekli Úmluvě, že už nebudou dál vraždit nevinné kryptidy, poněvadž mají své právoplatné místo v ekosystému. (Myši tvrdí, že přesná slova prapradědečka zněla: „Můžete si tu zvrhlou kampaň narvat hubou do prdele, vy potrate zmršenej!“ Jelikož myši jsou po morální stránce neschopné změnit cokoli, co chápou jako Písmo svaté, a svátek jménem Pojď, Enid, jdeme odsud, než nás ti bastardi donutí zabít další nevinnou bytost je jeden z nejsvětějších mezi mnoha, mnoha duchovními záležitostmi, vím skoro na beton, že když citují prapradědečka, citují ho správně.) Žít „v utajení“ není až tak špatné… až na to, že to omezuje možnosti tréninku.

Máma s tátou měli v otázce výcviku jasno: až vyrosteme, můžeme se usadit a věnovat se třeba účetnictví, jestli po tom doopravdy toužíme, ale než se tak stane, naučíme se rodinnému řemeslu. Jestli nějací tvorové zatouží pochlubit se tím, že získali skalp někoho z Priceových, určitě se nenechají zastrašit větou: „Pardon, pane, o tohle nemám zájem, ale mohu se vám mrknout na účetnictví.“

Něco se zvládne doma. V pěti letech jsem uměla zacházet se střelnou zbraní, nastražit past, ošetřit ránu. Vzpomínám si, jak jsem nastoupila na základku a s úžasem zjistila, že většina dětí hraje okleštěnou verzi her, které jsem znala; zábava v jejich pojetí mi připadala jako kočka bez drápů, která jen prská, ale nikomu neublíží. Co je to za hru na schovávanou, když nesmíte vykopat nepříteli jámu, ani ho přepadnout zezadu? Tehdy jsem poprvé zjistila, jak moc se náš rodinný život liší od všech ostatních. Nikdo jiný se doma neučil skutečnému boji.

Rodiče brali naši výuku tak vážně, jako by chystali vylodění v Normandii. Aby nás to nepřestalo bavit, nechali nás rozhodnout, na co přesně se chceme specializovat. Bratr horoval pro zbraně, další zbraně, větší zbraně, a taky… zbraně. Antimony se zaměřila na pasti, jedy a umění udržet se co nejdál od rvačky. Já se učila střílet, bojovat, a když přišel čas zvolit si, kterým směrem se chci zaměřit, zvolila jsem to, pro co jsem nejvíce zahořela: společenský tanec.

Mistrovsky jsem si to obhájila. Překvapivé množství bojových stylů má hodně společného s tancem. Rychlost, pružnost, schopnost vykopnout nohu nad hlavu – to vše se hodí, když bojujete o život. Pro většinu profesionálních tanečníků je tanec živobytí, a jako takoví musejí do svého oboru vnést trochu vášně, jestli se chtějí udržet dost dlouho na to, aby jej mistrně ovládli.

Nesměli jsme soutěžit v kterémkoli sportu nebo aktivitě, kterou by mohla sledovat Úmluva. Antimony získala černý pásek v karate, ale nikdy ji nepustili do celostátního kola. Alex musel praštit s fotbalem, když se dostal na vysokou, aby se nějakým nedopatřením neproslavil. A já, se svou ulítlou posedlostí latinskoamerickými tanci? S mou slabostí pro salsu, rumbu a cha-chu? Směla jsem si narazit rezavou paruku, získat od našeho šíleného bratránka Artieho falešné doklady a přihlásit se do konkurzu na Tanči, nebo zemři. A když mi producenti oznámili, že jsem se probojovala mezi nejlepších dvacet, směla jsem i soutěžit.

Pravidla té soutěže jsou známá všem krajanům, kteří vlastní televizi a nemají ji permanentně naladěnou na PBS nebo porno: deset ženských, deset chlapů, jedna monstrózní finanční výhra. Každý týden jdou dva tanečníci domů, až zbudou jen čtyři nejlepší, kteří se snaží protančit k vítězství a neuhnat si při tom infarkt. (Když jsem tam byla já, odpadl nám ze zdravotních důvodů jen jeden soupeř, a to byl idiot, který přestal spát a přivodil si zápal plic.) Nevyhrála jsem. Ani jsem to nečekala. Skončila jsem druhá.

Dva z pravidelných rozhodčích byli kryptidi, stejně jako tři soutěžící. Mé zkušenosti s nimi a také konexe, jež jsem si vytvořila v rámci komunity kryptidů v Los Angeles, byly posledním krůčkem, který mi pomohl získat svolení ke studiu v New Yorku. Samozřejmě, že Dave chtěl, abych pro něj tancovala. Kdyby si mě mohl připsat na seznam nahotin, které zaměstnává, pořádně by se na tom napakoval.

Soutěžní tance jsou sice proslulé odvážnými šaty a podpatky vysokými až do nebe, ale flitry aspoň nejsou průhledné. Už měsíce opakuji Daveovi to samé: děkuji, nechci. Jsem u něj kvůli obsluze stolů a navázání kontaktů, ne proto, abych se vzdala té špetky důstojnosti, která mi ještě zbyla.

Samozřejmě za pár měsíců, během nichž se budu snažit vydělat si na jídlo za plat a spropitné koktejlové číšnice, může být všechno jinak. Stačilo nechat mě vycukat.

Když jsem se vrátila, Carol pořád ještě stála v šatně s parukou v ruce. Její hadi vesele posykávali, šťastní, že se dostali ven ze svého vězení, a Carol rozmrzele civěla do zrcadla.

„Ahoj, Carol,“ řekla jsem a zamířila ke své skříňce. „Copak se stalo?“

„Nemůžu jít zpátky, dokud nedostanu paruku na hlavu, a fakt potřebuju dýška,“ řekla a ohlédla se na mě. „Minulý týden jsem je musela nakrmit.“

„Au.“ Zašklebila jsem se. Gorgoní vlasy vyžadovaly živou potravu a Carol měla na hlavě nejméně třicet háďat. Každé z nich určitě chtělo vlastní myší mládě, v případě větších kusů možná i dvě nebo tři. „Stále se ti nedaří namnožit si vlastní krmení?“

„Nemůžu pořád nosit kontaktní čočky. Vždycky se na ty myši omylem podívám a je po nich.“

„Chápu, to je problém.“ Odvázala jsem si zástěru a dodala: „Jestli chceš, můžu zavolat mamce. Mohla by mít něco, čím bys je mohla uklidnit, aniž bys jim ublížila.“

„To bys mohla?“ Carol se ke mně prudce otočila, přitiskla si paruku na prsa a podívala se na mě, jako bych byla odpovědí na všechny její modlitby. „Nechtěla jsem ti o to říkat, ale…“

„O nic nejde, fakt.“

V tom je ta legrace: na planetě je přes devět stovek ras kryptidů a možná osmdesát z nich vypadá zhruba jako lidi, Saskvoči a gorgonami počínaje, dračími princeznami a kukačkami konče. A další fór: většina z těchto ras přišla do záměrného kontaktu s lidmi až během posledních sto padesáti let, hnána touhou po expanzi. Mnozí toho vědí velmi málo o biologii vlastního těla a stále praktikují něco jako lidové léčitelství, které lidstvo překonalo již před několika staletími.

A v tom okamžiku nastupuje moje matka. Evelyn Priceová, rozená Evely Bakerová, je kryptidí lékařkou, jednou z mála, s nimiž se kdy setkají. Dokonce provádí i domácí návštěvy, když jí obstaráte teleport, a za své výkony si účtuje velice rozumnou cenu.

Carol blekotala nekonečná slova díků, pak zase začala cpát hady pod paruku. Využila jsem toho a vytáhla ze skříňky zbraně. Vždycky se cítím líp s nožem, pokud možno ještě s jednou nebo dvěma střelnými zbraněmi. Nosila jsem jen jednoduché podpažní pouzdro, ale to bylo v pohodě; schovat něco takového je hračka. Oblékla jsem si větrovku a strčila jsem své normální oblečení do batohu a hodila ho na záda, pak jsem vyšla na chodbu. Převlékat se mi připadalo zbytečné. Po kuchyňském incidentu s myšmi, osahávání tím kreténem a pohovoru u Davea jsem byla opravdu zralá na to vrátit se na střechy. Běhat v sukni asi není moc decentní, ale mně to bylo fuk, pokud nenarazím na žádné lidi.

Během mého pobytu v baru noc pokročila, okolní hluk se z bezhlavého večerního hlaholu změnil v něco hlubšího a klasičtějšího. V dálce houkala siréna; dole na ulici troubily klaksony; z okna nějakého bytu byl slyšet dětský pláč. Už jen saxofon nebo možná nějakou příjemnou, uklidňující hudbu, a bylo by to dokonalé.

Několikrát jsem vdechla noční vzduch a nechala spadnout tíhu z ramenou, pak jsem udělala pár kroků nazad, opřela se zády o střešní dvířka a odrazila se k běhu. Když jsem si nemohla vybít svou agresivitu na Daveových zákaznících, udělám si rychlé kolečko, pak to vezmu domů, zavolám Sarah a půjdu pařit.

Funguje to ale tak, že ty nejlepší plány vždycky jako na potvoru ztroskotají. Myslím, že to je nějaký zákon vesmíru.

Napadlo vás někdy, jak rychle se množí holubi, když žijou v člověkem vytvořeném prostředí, které poskytuje veškerý komfort a vymoženosti, jež taková opeřená, choroby přenášející koule bez mozku potřebuje? Důkazy nesporně hovoří o tom, že by už teoreticky měli dávno zamořit město a vrhnout nás do hlubin Hitchcockova remaku.

Většina lidí si však neuvědomuje – a nechce si uvědomit –, že městská populace kryptidů nám dělá obrovskou službu, když udržuje počet holubů v rozumném měřítku: jedí je. Čím větší město, tím více holubů, a tím více kryptidů to sem táhne. Příroda funguje zázračně. Někdy ty zázraky zahrnují i speciální druh rejnoka manta, který dýchá vzduch, létá a umí splynout s betonovou zdí.

Mojí první zastávkou bylo nejvyšší patro věžáku šest bloků od Davea, kde mi rodinka harpyjí nabídla, ať si s nimi dám holubí guláš. Snažili se mě uplatit, abych jim nosila poštu. Nejmladší dceři se klubala křídla, takže nebude moci nejméně šest let vycházet do města a zbytek rodiny bude vázán doma, dokud neprodělá nebezpečná stádia přepeření. Odkývala jsem jim poštu a vymluvila se z večeře. Neměla jsem při sobě bezoár, kterým bych to pročistila, a tak bych nejspíš chytila nějakou novou, zajímavou mutaci ptačího moru.

Za normálních okolností by mi zdvořilostní návštěvy trvaly ještě několik hodin, ale začaly se rojit zprávy o tom, že někde na střechách Midtownu přebývá ahúl. Ahúlové jsou jako obrovští netopýři s opičími hlavami a ohavnými drápy. Při lovu spolupracují a oběť zahubí pomocí bakterií, přežívajících v jejich malých odporných tlamách. Ahúl vykousne člověku kus masa a pak čeká, až zemře. Když nemá ahúl hlad, stejně kus vyrve, kdyby náhodou některý kolega měl chuť na svačinku. Jestli byly ty zprávy pravdivé, tak jsem tu věc musela najít, jinak bych se za chvíli na Manhattanu potýkala s celým hejnem. Něco takového by s jistotou přitáhlo pozornost Úmluvy.

Když jsem zrovna netancovala, věnovala jsem se obsluze, studiu a podpoře komunity kryptidů. Občas se stalo, že jediný způsob, jak jim posloužit, byl přesvědčit je, aby na sebe zbytečně neupozorňovali. V případě neinteligentních dravých druhů to mohlo znamenat tu druhou část toho, co dělám, což nebyla kryptozooložka, nýbrž lovkyně monster. V prvé řadě jsem se snažila o přemístění, a když to nepomohlo…

Definitivnější řešení jsem si nechávala v záloze až pro opravdový případ nouze. Nic lepšího jsem nabídnout nemohla.

Freerunning je příliš nápadný, zvláště za noci v neznámém terénu. Když běhám přes budovy, u toho zkoumám oblohu a pátrám po pravděpodobných úkrytech obřích masožravých netopýrů, většinou nestíhám sledovat cokoli jiného. Uměla jsem rozpoznat pasti a propadliště, měla jsem dlouholetý trénink. Dokonce se mi několikrát povedlo porazit Antimony ve hře na schovávanou, a to je samo o sobě téměř nemožné. Jedině rozptýlená pozornost a obyčejné lajdáctví tedy vysvětluje, že jsem přehlédla nastražené oko a šlápla přímo do něj.

Lano se napnulo, smyčka se mi pevně stáhla kolem kotníku, a než jsem dostala závažím ze strany do hlavy a upadla do bezvědomí, stihla jsem ještě pomyslet na to, jak se mi za tohle Alex vysměje.

Závaží sjelo dolů, smyčka mě vytáhla do vzduchu, a pak už jsem notnou chvilku nemyslela na nic.

5. Kapitola

„Když jsi na pochybách, hraj mrtvého brouka. Nu, tedy pokud se nemusíš vypořádat s ghúlem, baziliškem nebo něčím jiným, co si potrpí na vyzrálé maso. Vlastně ne. Když jsi na pochybách, začni prostě střílet.“

– Alice Healyová

Hlavou dolů v hodně krátké minisukni kdesi nad střechami Manhattanu

Omdlít není žádná ostuda, když vás něco nečekaně vymrští do vzduchu, zvláště když vás to zastihne v běhu. Vážně, kdyby to byla nějaká hanba, tak bychom Alex a já umřeli studem dřív, než by Antimony oslavila deváté narozeniny. Když máte mladší sestru, která chystá pasti jen tak pro zábavu, tak vám časem začne být putna, jestli se do ní chytíte. Jakoukoli past, z níž vyváznete živí, uchystal pravděpodobně někdo, kdo se vás nesnažil zabít. Tedy ne hned.

Třela jsem si bolavou hlavu, otevřela oči a zjistila, že se kývu asi dva a půl metru nad střechami, po kterých jsem předtím běžela. To bylo trapné. Zběžným odhadem jsem stále ještě měla všechny končetiny a všechny zbraně; díky bohu za pouzdra na míru. „Musím říct taťkovi, že přezky prošly novým zátěžovým testem,“ řekla jsem a snažila se udělat sklapovačku, abych se mohla chytit za kolena. Lano se okamžitě začalo houpat a proměnilo docela jednoduchý cvik v cirkusové akrobatické číslo.

Fajn… Když si to lano takhle přeje, budu improvizovat. Lano vrzalo, ale nevypadalo, že by se chystalo přetrhnout. To bylo dobré. Zde je pár tipů, jak se dostat z visuté smyčky a nezlomit si při tom některou z důležitých kostí. Tip číslo jedna: ujistěte se, že klesání dolů budete mít pod kontrolou vy, nikoli lano. Rozhoupala jsem se víc, abych získala dostatečné zrychlení a mohla se ohnout v pase, i když se lano se mnou kývalo. Ovinula jsem paže kolem nohou, nechala si chvilku na nádech, zaklonila se a hodnotila další vývoj situace.

Lano bylo obtočené kolem mého levého kotníku, pevně utažené v jakési komplikované, klouzavé smyčce. „Ha,“ řekla jsem, popojela rukama výš, chytila se za lýtka a přitáhla se blíž ke smyčce. Ten manévr se lépe provádí, než vysvětluje, ale ve finále jsem se cítila trochu jako gigantická píďalka.

„Kdo tě sakra uvázal?“ promluvila jsem k uzlu. Neodpovídal. Žádné překvapení. Zato mi však začal rozedírat kůži. Naštěstí jsem byla zvyklá, že mě někdo tahá za jednu nohu po tanečním parketu, jinak bych se už teď kroutila bolestí. Jestli však rychle nepřijdu na to, jak se osvobodit, bolesti se stejně nevyhnu.

Moje pracovní oblečení mi rozhodně měkký dopad nezaručí a střechu pod sebou bych nenazvala bezpečným místem pro přistání. Mohla jsem to lano přeřezat – kdybych vyšla ven bez nože, tak by mě doma vydědili, nebo bych si vysloužila přinejmenším pokárání –, jenže jsem neměla moc velkou šanci se přetočit a dopadnout na nohy. Vlastně jsem neměla skoro vůbec žádnou šanci. Jako jediné schůdné řešení se jevilo vyručkovat po laně, nějak se chytit stožáru, na němž viselo, a pak by se vidělo co dál.

„Že já blbec přestala s gymnastikou,“ zamručela jsem, začala jsem se opět rozhoupávat sem a tam a snažila se nabrat dostatečnou setrvačnost, která by mi umožnila chytit se lana. Na třetí zhoupnutí se mi povedlo na něj dosáhnout. Okamžitě jsem se pustila, protože štiplavý sliz, kterým bylo pomazané, mi popálil dlaně a prsty. Hlasitě jsem zaklela a padla po zádech dolů, ale délka lana mě zase hned se škubnutím zastavila. To trhnutí jsem cítila až ve stehně, z kotníku vystřelovala bolest.

Alespoň jsem tentokrát neomdlela.

Lano se pořád houpalo i poté, co jsem mu k tomu přestala dopomáhat, a klátilo se mnou pohybem jako stvořeným pro závrať. Otřela jsem si ruce o pracovní sukni a pak je zabořila do vlasů. Dopřávala jsem si luxus nadávat dlouho a s gustem, zatímco jsem čekala, až mi v kotníku přestane škubat bolestí a štípání dlaní pomine. Poškození už nezabráním, ale aspoň by se bolest mohla zmírnit do nějaké přijatelné podoby, než se zase pustím do pokusů o vyproštění. Zakroutila jsem prsty u nohou. Zdálo se, že nemám nic zlomeného. Chabá útěcha, ale když vězím v pytláckém oku, musím se spokojit s málem.

Při té myšlence jsem se zarazila. Předtím jsem se pořád soustředila na to, jak se dostat z pasti ven. Pravidlo babičky Alice, často citované myšmi i matkou: „Když jsi na pochybách, snaž se rychle dostat ven. O to, co by se tě mohlo snažit sežrat, se starej až potom.“ Teď, ve chvílích nedobrovolného zahálení, mi začala docházet skutečná zranitelnost, kterou mi tato situace přivodila.

Žádný z kryptidů v okolí nebyl typ, který by nastražil takovouhle past. To buď znamenalo, že se sem zatoulal z jiného teritoria někdo úplně neznámý, nebo – a to byla ta horší možnost – někdo věděl, že dělám tenhle okruh, a rozhodl se, že s tím něco podnikne.

V komunitě kryptidů existují skupiny, které nemají rády mou rodinu, nelíbí se jim naše postoje ani to, co děláme. Skupiny, které by rády viděly, jak se kryptidi nadobro vzdálí od společnosti lidí a přestanou se snažit do ní zapadnout. Které by se rády uchýlily zpátky do života v utajení, schovávaly se a tu a tam snědly nějakého člověka. Dokonce by se našly i skupiny, které o nás stále ještě smýšlejí jako o členech Úmluvy. Tenhle postoj některých kryptidů je důvodem, proč žádný Price, který se chce dožít slušného věku, nevytáhne paty z domu beze zbraně.

Spustila jsem ruce a nechala je volně viset, hrála jsem dokonalého mrtvého brouka a v hlavě jsem začala dělat inventuru zbraní. Jeden nůž, připevněný k levému stehnu, ruční zbraň pod větrovkou. Na obojí jsem dosáhla. V případě nutnosti jsem mohla začít střílet, přeřezat lano a prostě spadnout. Ta střecha by mi neublížila tolik, jako někteří kryptidi, když se jim nakrásně zachce.

Na druhém konci střechy začaly ve štěrku křupat kroky a blížily se. Pohnula jsem se, ale dávala jsem pozor, aby mě to zase nerozhoupalo, vytáhla jsem zpod bundy zbraň a namířila za zvukem. Podle kroku se ke mně blížil osamocený tvor lidských rozměrů a nikam nespěchal. S tím jsem neměla problém. Noční střelba mi vždycky šla, ale člověk nechce vkládat své naděje do slepého, bezcílného pálení do tmy. Raději ho nechám dojít až ke mně, ať každá kulka stojí za to.

(Jednou si seženu práci, kde se dělá přes den a kde se nosí normální oblečení, pod které se dá schovat dostatečné množství zbraní. Zkoušeli jste někdy schovat pistoli do soutěžního kostýmu na rumbu? Není to ani snadné, ani zábavné. Vnitřní stehenní pouzdro, které nedře kůži, bude muset ještě člověk – zvíře – kryptid – nebo někdo od Priceů – teprve vynalézt.)

Ten tvor na střeše už byl dost blízko na to, aby spatřil obrys pasti. Ať už to bylo cokoli, musel poznat, že něco lapil. Přidal do kroku a já ho viděla čím dál jasněji. Byl to humanoid a něco za sebou vláčel štěrkem. Vzhůru nohama jsem jen těžko mohla odhadnout jeho výšku, ale kdybych měla tipovat, řekla bych, že ať je to co chce, je to možná o patnáct centimetrů vyšší než já. Natáhlo to ruku a sáhlo pro něco k boku. Zamířila jsem.

Ten tvor na střeše, nyní již zcela jasně rozpoznatelný obyčejný muž-člověk, vytáhl z kapsy svého pláště baterku a rozsvítil ji.

Oslnil mě. Mžourala jsem a pořád mířila pistolí do míst, kde jsem naposledy zahlédla jeho hlavu. Mezitím jsem slyšela, jak se muž s baterkou ostře nadechl. Asi nečekal, že když si půjde na noc zalovit na manhattanské střechy, chytí si servírku ze striptýzového baru.

„Ahoj,“ řekla jsem vesele. „Už tě někdo někdy střelil do hlavy? Myslím si totiž, že by se ti to moc nelíbilo. Většině lidí se to nelíbí.“

Můj nový, bezejmenný kámoš zaklel pod nosem a pořád mi svítil baterkou do obličeje. Pustil tu věc, kterou za sebou vláčel, vrazil ruku do kapsy a vytáhl drobný předmět. Okamžik nato se mi po hrudníku a krku rozprsklo něco mokrého, steklo mi to po bradě a nateklo do pusy a do nosu. Prskala jsem a překvapením i rozhořčením vyvalila oči.

„Proč jsi to, sakra, udělal?“ vyjela jsem na něj důrazně.

„Řekla jsi, že po mně vystřelíš!“ odvětil. Jednou rukou pořád držel baterku. Druhou ruku vymrštil směrem ke mně a ukázal mi starodávně vypadající stříbrnou lahvičku.

„Mám pro tebe novinu, kamaráde: pohrůžka násilím není výzva k zahájení soutěže Miss mokré tričko.“ Jak jsem to řekla, natekla mi do pusy další tekutina. Vyplivla jsem ji, ale předtím jsem ji chtě nechtě musela ochutnat: chutnalo to jako voda se solí a nějakými hořkými bylinkami, nejspíš omějem. Je to velmi hojně používaná směs na ochranu proti sukubám a inkubům. Ti chuděrové jsou na to smrtelně alergičtí.

Zalapala jsem po dechu. „Ty jsi mě snad postříkal svěcenou vodou!“

„Jsi v mojí pasti!“ řekl. Už začínal znít nejistě. Ať už si od tohoto setkání sliboval jakýkoli scénář, já se ho odmítala držet, a to zásadním způsobem, takže z toho byl zjevně zmatený. Smůla.

„Tvoje past byla na mojí střeše,“ opáčila jsem, jako by to byla nejrozumnější věc na světě. „Jsem taky člověk jako ty. A teď mi laskavě povíš, proč sem kladeš pasti, a možná mě z téhle věci sundáš dřív, než mi bouchnou saze a odprásknu tě!“

Zdálo se, že opět získal pevnou půdu pod nohama. Narovnal se, vypjal hruď a řekl: „Mou zbraní je poctivost.“

„Ochrání tě před kulkami malé ráže?“

Zaváhal. „Víš jistě, že jsi člověk?“

„Oba moji rodiče na to přísahali.“

„Tak tě spustím dolů.“

Usmála jsem se, ale pořád na něj mířila. „Dobrý plán.“

Smyčka byla ukotvena k železnému šroubu zatlučenému do nedaleké zdi. Můj věznitel zmizel tím směrem a nechal mě zavěšenou ve vzduchu. Měla jsem dost času na přemýšlení, zda se rozhodl vzít roha, když jsem ucítila ostré tahání za lano a pomaličku, možná dokonce hladce, jsem začala klesat k zemi. Zastrčila jsem zbraň za pásek, natáhla ruce nad hlavu a proměnila poslední etapu svého klesání z přímého pádu na líný kotoul.

Popotáhla jsem si rukávy a schovala do nich ruce, takže jsem teď byla sice neohrabaná, ale uzel jsem rozvázat mohla a zároveň jsem byla chráněná před tím pálivým slizem. Právě jsem smyčku stahovala, když se ten chlap vrátil do mého zorného pole. Namířil baterku na můj kotník a já vydechla mezi zuby. Podkolenka mě dokázala ochránit před větším poraněním, ale na několika místech i tak prosakovala bílou bavlnou červená krev. Lidská noha nebyla koncipována jako dlouhodobý závěsný mechanismus.

„Máš červenou krev,“ konstatoval s úlevou.

„Mám červenou krev a náhradní podkolenky si budu muset zaplatit ze svého.“ Stáhla jsem smyčku z nohy. „Už jsi někdy zkoušel dostat krev z bílé bavlny?“

„Já se bál, že nebudete krvácet vůbec, madam,“ řekl. Takže najednou si vykáme. Obešel mě a podal mi ruku. „Určitě pochopíte mou opatrnost. Rozhodně jsem nečekal, že se mi podaří takto nezasloužený úlovek.“ Dívala jsem se na něj a nehnula ani brvou. Nabízenou pomoc jsem nevyužila, a tak urychleně dodal: „Dominic de Luca, k vašim službám. Slibuji vám, že mé úmysly jsou zcela počestné.“

„Příště mě s těmi počestnými úmysly nechytejte do smyčky na střeše, jo?“ Ignorovala jsem jeho ruku a začala se zvedat a polehoučku našlapovat na levý kotník, abych zjistila, jak moc se do něj můžu zapřít. No, moc ne. Jak v terénu, tak na tanečním parketu mě už potkaly horší úrazy, ale potlučený kotník není žádná výhra. „Au.“

„Ujišťuji vás, madam, že jsem v žádném případě neměl v plánu chytit vás.“

„A co teda? Na holuby je to moc malý, a krys tady asi moc nepochytáte.“

Po tváři mu přeběhl výraz odporu. Když se takhle nepitvořil, vypadal docela hezky: měl výrazné kosti, tmavé oči, vlasy buď černé, nebo tak tmavě hnědé, že při chabém osvětlení ta barva nebyla ani vidět. Na americké poměry nebyl moc vysoký, jen zhruba o patnáct centimetrů větší než já, ale podle mě byl tak akorát, navíc měl postavu jako muži, s nimiž jsem obvykle tančila: štíhlý, ale pevný. Věděla jsem, že musí mít dost velkou sílu. Když mě spouštěl z pasti, udržel mě.

„Některé věci je lepší nevědět, madam.“

„Tak moment.“ Zkoumala jsem ho přimhouřenýma očima. Ta zdvořilá mluva. Smyčka. Svěcená voda. Plášť, typický pro všechny „lovce monster“ po celém světě. „Některé věci je lepší nevědět?“

„Jest více věcí na nebi a na zemi…2“

2Citace ze hry Williama ShakespearaHamlet: kralevic dánský tragedie o pěti jednáních (v překladu Josefa Václava Sládka, pozn. red.).

Zvedla jsem ruku a utnula ho. „Zaprvé na mě tady nevytahujte Shakespeara. Toho mám dost od babičky. Zadruhé… co tady děláte?“

Pro změnu přimhouřil oči zase on, ale proti baterce, namířené na mě, jsem stěží rozpoznala, jak se tváří. „Myslím, že na otázky podivné ženy, která se chytí do mého oka a odmítá se mi představit, nemusím odpovídat,“ řekl.

Ohlédla jsem se na tu věc, kterou vlekl za sebou, když jsem ho poprvé uviděla. Než mě mohl zastavit, už jsem se belhala tam, kde ji nechal ležet. Nejdřív to vypadalo jako starý hnědý pytel, dokud jsem to nepřevrátila nohou a nepoznala charakteristickou opičí tvář ahúla, která na mě cenila zuby. Mrtvé oči se skelně leskly.

„Slečno…“

„Vy jste ho zabil,“ řekla jsem ohromeně. „Vy jste zabil ahúla.“

„Vy… vy znáte tuhle potvoru?“ Zpomalil a opět zaujal trochu obezřetný postoj. „Ptala jste se, co tady dělám. Možná bych se vás měl zeptat na totéž.“

„Vy jste ho zabil. Byl to jen… byl to jen ahúl, který se choval tak, jak je to pro něj přirozené, a vy jste ho zabil! Jasně, chci říct, že jeho přirozenost je i kousat lidi, a pak by se musel buď přemístit, nebo zahubit, ale nemusel jste ho přece zabít hned! Ani jste se neobtěžoval ho nějak prozkoumat a ujistit se, jestli nemá nějaké hejno kamarádů, kteří se na nás slétnou a oba nás sežerou?!“

„Slečno.“ Dominicovy kroky teď zastavily úplně. Jeho hlas zněl nyní nesmlouvavě. „Kdo jste?“

„Vy jste ho zabil.“ Touze odprásknout ho se téměř nedalo odolat. Jen díky celoživotním lekcím etikety a taky díky znepokojivému faktu, že má pravděpodobně na sobě nějakou neprůstřelnou vestu, jsem se udržela a neudělala to. Otočila jsem se k němu čelem. „Vy jste u Úmluvy, že ano?“

Trhnul sebou tak, jako bych ho skutečně střelila. Couvl o krok, jednu ruku přiblížil k boku a druhou vytáhl nepříjemně vyhlížející nůž z dosud ukryté pochvy. „Jak to víte?“

„Jednoduše.“ Usmála jsem se jako sluníčko – rozkošně, ale samozřejmě neupřímně, a snažila se předstírat, že nestojím vedle mrtvého kryptida, který byl zbytečně odpraven v mém městě. „Jmenuji se Verity Priceová. Co sakra děláte na Manhattanu?“

Nikdo přesně neví, kdy byla organizace, z níž se stala Úmluva, vlastně založena. V jejích řadách bylo mnoho učenců a písařů, jenže záznamy se ztratily. Knihovny měly tendenci občas vyhořet – zvláště knihovny patřící tajné společnosti, která chodí a pronásleduje draky jen tak pro zábavu –, a když dopřejete historii dostatek času, má velice nepříjemnou vlastnost změnit se v mýtus. Víme, že tu je již po staletí. Víme, že je po celém světě, někdy pod jinými jmény, ale vždycky se stejným posláním a krédem: jestli věc nesplňuje to, co se momentálně definuje jako „normální“, musí zemřít. Žádné argumenty, žádná diskuze, žádné slitování. Úmluva je tu od toho, aby nás spasila před ghúly, duchy a dlouhonohými potvorami a věcmi, které ožívají v noci. Ať už chceme býti spaseni, či ne.

Jsou to opravdu miláčkové, tihle týpci od Úmluvy. Obzvláště vezmeme-li v úvahu to, že touží pozatýkat celou moji rodinu a zavléci nás do svého hlavního sídla, kde bychom stanuli před soudem a zodpovídali se ze zločinů proti lidskosti. Už jen narodit se do rodiny Priceových znamenalo být zrádcem lidské rasy, což je od nich podlost. Spousta zrady za málo námahy. A jak jsme si vysloužili nenávist globálního bratrstva fanatických lovců monster? Jednoduše: trhli jsme se od nich.

Mí prapraprarodiče z otcovy strany, Alexander a Enid Healyovi, se narodili do Úmluvy. Mnoho let byli jejími aktivními členy, než se začali zajímat o to, co to vlastně doopravdy dělají. Potom můj prapradědeček Healy nalezl spojitost mezi vybíjením jednorožců v Anglii a velkou epidemií cholery, a byla z toho spousta křiku, obviňování a emigrace do Ameriky. Možná že jim Úmluva mohla tu dezerci odpustit, ale o dvě generace později se moje babička provdala za Thomase Price, představitele Úmluvy, který byl původně vyslán, aby se ujistil, že Healyové jsou neškodní. Odejít bylo samo o sobě dost zlé, ale přesvědčovat jiné, aby dezertovali též, to už odstartovalo touhu po krevní mstě.

A to vůbec nemluvím o té části rodiny z máminy strany.

Úmluva zkrátka existovala proto, že i parchanti s touhou po genocidě chtějí být organizovaní. Jeden z těchto parchantů byl teď v mém městě, vytáhl na mě nůž a tvářil se, jako bych mu právě přejela psa. A zabíjel kryptidy. Začínalo to vypadat na bezva noc.

„Priceová,“ vyslovil s přehnanou pečlivostí. „Ta Priceová…?“

„Můj dědeček byl Thomas Price.“ Necítila jsem potřebu zmiňovat své rodiče. Zaprvé nebyli na střeše. Zadruhé – vytahovat teď Bakerovy by ho mohlo ještě víc nažhavit.  Dneska už jednou zabil. Nechtěla jsem ho vyprovokovat k tomu, aby to udělal znovu. „Co děláte v mém městě?“

Trochu víc se narovnal a snažil se vypadat impozantně. Já tančím od čtrnácti let tango s muži, kteří jsou o patnáct centimetrů vyšší než já. Tímhle na mě dojem neudělá.

„Netušil jsem, že je ve vaší moci nárokovat si celá města. Velmi osobité. Kdo za vámi stojí?“

„Já,“ pokrčila jsem rameny. „Zbytek rodiny. Ach, a většina městských kryptidů, kteří jsou čirou náhodou mými velkými příznivci, jelikož nemám tendenci je zabíjet. Když se mě pokusíte zatknout, nepotěší je to. Stejně tak je nepotěší, že se ve městě potuluje lovec.“

„Tohle město už potřebuje čistku jako sůl.“

„Tomuhle městu se bez čistek daří velice dobře, děkujeme pěkně. Pro sériového vraha tu není místo.“ Ještě jednou jsem pohlédla na mrtvého ahúla. „Nikdo vás sem nezval.“

Dominic se zatvářil dotčeně. „Chcete naznačit, že…“ Schválně nedořekl, ale intonace mluvila za vše.

„Kladete pasti na potenciálně inteligentní bytosti s úmyslem zabít je jen proto, že neschvalujete některé jejich vlastnosti.“ Ahúlové nebyli inteligentní, ale také se špatně chytali do pytláckých ok. Takováhle smyčka na střeše znamenala, že milý Dominic měl políčeno na širší škálu obětí. „Myslím, že ta situace je sama o sobě dost výmluvná, co vy na to?“

Udělal krok vpřed a v ruce pořád držel nůž. Než ten pohyb stihl dokončit, vytáhla jsem pistoli a namířila přímo na něj.

„Opravdu to chcete udělat?“ zeptala jsem se. „Pořádně se zamyslete. Dneska mám špatnou noc a vemte jed na to, že snadno mě nedostanete.“ Kdybych začala křičet, harpyje by mě asi neslyšely; na to jsem byla moc daleko. To bylo zlé. Avšak nacházeli jsme se v relativní blízkosti jedné noclehárny, kterou navštěvovala spousta strašidel. Křik by strašidla přilákal a většina zdejší komunity mě zná. I kdyby měl Dominic neprůstřelnou vestu, já byla v boji muže proti muži docela dobrá, a než by mi stihl nějak vážněji ublížit, přišel by mi někdo na pomoc. Tedy aspoň jsem v to doufala.

Dominic zaváhal. „Ne,“ řekl nakonec. „Nechci. Myslel jsem, že váš rod byl vyhlazen.“

„Vyhlazování je váš koníček, ale ne, není tomu tak.“

„Učili mě o vás. O tom, jak jste dezertovali.“

„Jak skvěle podáno. Budu si to muset zapsat do deníčku.“

„Než se z vás stali zrádci, byli jste slavná pokrevní linie.“

Už mě začínal štvát. Přenesla jsem co největší váhu na pravou nohu a provrtala ho pohledem. „Tak budeme něco dělat, nebo ne? Protože jestli ne, chci, abyste vypadl z Manhattanu a klidil se mi z cesty.“

„Myslím, že to se dá považovat za odpověď,“ řekl Dominic s lítostí, a pak se na mě vrhnul.

Jednu věc jsem Úmluvě nemohla upřít: uměli naučit své lidi bojovat. Dominic se pohyboval ladně a se smrtící rychlostí. Skok střemhlav proměnil v útok dřív, než by většina lidí stihla zamrkat. Držel nůž lehce za tělem, pravou ruku sbalil v pěst a švihl tam, kde by měla být moje hlava.

Minul ji však o to, čemu moje matka říkala námořní míle. Už jsem dávno šla k zemi, balancovala na konečcích prstů levé nohy a špičce pravé nohy a pokrčila kolena, čímž jsem se ocitla v polovičním podřepu. Vykopla jsem levou nohou a předem jsem věděla, že tohoto manévru budu ráno litovat. Kopla jsem ho patou do zápěstí, až mu nůž vyletěl z ruky a zmizel někde ve tmě na střeše.

Byl dobrý. Nevím, jestli by byl ještě lepší, kdyby útočil s úmyslem zabít a ne jenom polapit. Takové pochybnosti jsem neměla. Prát se jako džentlmen je výsadou těch, kteří si mohou dovolit prohrát.

Dominic se rychle vzpamatoval a kopl mě do ledvin. Zkroutila jsem se a nechala se vypůjčenou setrvačností donést o několik stop dál, pak jsem vyskočila na nohy a opět mu namířila zbraň do tváře.

„Ty jsi opravdu nedoslýchavý.“ Zahodila jsem slušné vychování, přešla k tykání a snažila se nedat na sobě znát, jak moc mě ten kopanec bolel, ani jak jsem byla znechucená, že mám teď na větrovce fleky od agúlí sražené krve.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Armagedon ve slevě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.