Chodící papiňák aneb Řeči u tabule

Jan Vodňanský

Copyright © Jan Vodňanský, 1997

Copyright © VOLVOX GLOBATOR, 1997

ISBN 978-80-7511-172-2

Kresby v textu Jan Vodňanský

Odpovědná redaktorka Magdalena Wagnerová

Obálka a grafická úprava Pavel Růt

Fotografie na frontispisu Magdalena Prošková

E-kniha purehtml.cz

Vydalo nakladatelství a vydavatelství

VOLVOX GLOBATOR,

Štítného 17, 130 00 Praha 3, www.volvox.cz,

jako svou 176. publikaci

Vydání první

Praha 1997

Adresa knihkupectví

VOLVOX GLOBATOR:

Štítného 16, 130 00 Praha 3 ‒ Žižkov

Úvodní interpretace názvu představení „S úsměvem idiota“

„S úsměvem idiota“ je název bizarní. Alespoň na středoevropské poměry. Otázka je, proč jsme zvolili právě takový bizarní název, když existuje celá řada v praxi vyzkoušených a osvědčených názvů typu: Krása bez závoje, Žít a užít, Erotissimo, Seržant aj. I na název tohoto typu by jistě přicházeli platící diváci, ale byli by to diváci jiného ražení a práce by nešla tak rychle kupředu.

Když se hovoří o práci v souvislosti s idioty, pak je třeba říci, že už sám výběr názvu je pro idiota prací, a to prací nemalou.

Nejprve musí idiot pracovat sám na sobě. Musí se porvat s abecedou: nejdřív s malou, později s velkou: napřed pasívně, pak aktivně. Na to připadne často třetina až polovina jeho produktivního života. Pak začíná fáze prvních kombinací. Vznikají shluky hlásek, písmenek. Nejprve nesmysluplné, ale idiot se nevzdává. Zkouší vždy znovu a znovu. Až jednoho dne vznikne konečně první smysluplný shluk, první název, kterým může idiot ovlivňovat a motivovat ostatní populaci.

Tím jsme vám chtěl naznačit, že název „S úsměvem idiota“ jsme zvolili záměrně. Jak tomu rozumět? Tomu rozumět tak, že u osob přicházejících na tato představení předpokládáme, že je cosi bytostného spojuje. V daném případě to předpokládáme o vás. Samozřejmě, že vás také mnohé rozděluje, ale to, co vás spojuje, je silnější. Pokud vás to snad ještě všechny nespojuje teď, tak vás to bude určitě spojovat, až budete odtud po představení odcházet.

V tomto úvodu do situace vám chci jen připomenout, co z tohoto setkání s idioty pro vás vyplývá. Z tohoto setkání pro vás vyplývá, že zde toho mnoho neuvidíte, ovšem ledacos vám vysvětlíme. Idioti totiž na nějakou velkou podívanou nejsou, ti jdou spíše po myšlenkách, ale zato až do důsledků.

Přednáška na téma: definice postele

Postel je složitý, zkonstruovaný hmotný celek, který narozdíl od jsoucen živoucích (neteř, sestřenka, šéf atd.) nemá zdroj pohybu sám v sobě. S neokázalostí a tichou odevzdanou služebností spočívá na povrchu Země, a to výhradně působením gravitace na její vlastní hmotu. Tato neokázalá, tichá a odevzdaná služebnost, s jakou se nám postel naskýtá, způsobuje, že si její existenci paradoxně uvědomujeme pouze tehdy, když ji máme v deficitním módu, to jest, když ji nemáme.

Vznik postele jako složitého, zkonstruovaného celku je podmíněn jednak objektivně, jednak subjektivně. Objektivním předpokladem postele je materiál (dřevo, kov, hlína atd.); například borovici lze chápat jako postel v možnosti, tedy postel potenciální, aniž zároveň přestala být aktuálním stromem, avšak stane-li se postelí aktuální, nelze pak tuto chápat reverzibilně jako potenciální strom.

Subjektivním předpokladem postele je člověk-tvůrce a pán postele. Vytváří postel. Proč? Aby mu sloužila. Jak slouží postel? Nejde o to předvést to, což umí každý. V definici jde o transformaci nejasně intuitivního povědomí do obecného a přesně vědeckého pojmosloví.

Služba postele v její podstatě (tj. v její postelovosti) je dvojí. Obecná a speciální.

Obecná služba postele tkví v její schopnosti sloužit odpočinku zpravidla pasívnímu, výjimečně aktivnímu, a to jedinců i celých kolektivů, v poloze horizontální, výjimečně i vertikální. V praxi se setkáváme s entitou, která je v tomto smyslu a pouze v tomto smyslu služebnosti k posteli inverzní. Je to plocha ledová, která ‒ jak víme ‒ slouží rovněž jedincům i celým kolektivům k odpočinku. Zde se však jedná o odpočinek zpravidla aktivní v poloze vertikální, výjimečně horizontální. Jak vidíme v dalším, tato inverzní ekvivalence neznamená ekvivalentní původnost, ba dokonce ani vzájemnou nezávislost z hlediska obou entit.

Speciální služba postele. Tato služba byla ke škodě věci frekventována dosavadní světovou vědou ještě méně než služba obecná. V mnoha případech to bylo způsobeno tím, že i velmi proslulí vědci světových jmen se této tematice vyhýbali, buď že byli v zajetí prudérní morálky minulého století a báli se společenského skandálu, nebo tuto tematiku považovali nanejvýš za dost dobrou pro nevázané, vesměs lechtivé rozhovory.

My však zde stojíme na výsostné půdě vědy a budiž řečeno, že soudobá teoretická věda má plné právo bez zbytečných rozpaků, skandálů nebo pikantních dvojsmyslů i na tuto jí dosud odpíranou oblast lidské praxe. Je to ona služba postele, v níž postel vystupuje jako optimální terén pro účelově zaměřenou činnost zpravidla dvoučlenných týmů, osob vesměs opačného pohlaví, klinicky jsou však popsány i nejrůznější možné výjimky.

Účelem zmíněné činnosti těchto týmů je vzájemné saturování potřeb původně animálních, dosavadní historií však více nebo méně kultivovaných, obvykle erotických bytostných potřeb členů týmu, i když ne vždy se stejnou intenzitou uspokojování u obou partnerů, čímž vznikají pudové rezervy, které podle některých teorií vedou k městnání libida. To pak vytváří energetický zdroj pro tvorbu vědeckou či uměleckou. Účelové zaměření činnosti zmíněných týmů může mít dále dvě zásadně odlišné modifikace.

V první z nich je činnost prováděná s ohledem na krátkodobé uspokojení týmu, aniž má reálný dějinný dopad, překračující rámec úzkého soukromí člověka.

V druhé modifikaci je činnost prováděna tak, že způsob první modifikace sice zahrnuje, ale podstatně překračuje, a sice tak, že je narozdíl od první modifikace prováděna odpovědně, s tvůrčím využitím lidových zvyků a obyčejů, jakož i národních zvláštností té které země. Tak se dříve nebo později dostaví dlouhodobý účinek kauzálního působení v podobě vzniku dalších jedinců i celých kolektivů. Takto vzniklí jedinci i kolektivy pak zase přistupují k materiálu jako subjektivní předpoklad vzniku dalších postelí ‒ a tak se postel reprodukuje nepřímo ‒ na rozdíl od borovice, která se reprodukuje přímo.

Zde nahlížíme, že přes zmíněnou ekvivalenci v inverzi použití postele a ledové plochy nelze obě identity považovat za stejně původní a nezávislé z hlediska vzniku. Jak známo, i ledová plocha má svůj, a to objektivní (rovný terén, voda, mráz nebo umělé chladící zařízení) i subjektivní (člověk-tvůrce a pán ledové plochy) předpoklad vzniku, do značné míry analogický předpokladu vzniku postele. Avšak ‒ a to nesmíme zapomenout ‒ člověk, který je subjektivním předpokladem vzniku jak postele, tak plochy ledové, vzniká a rozvíjí se obecně na posteli, a nikoli na ploše ledové. Proto se ledová plocha reprodukuje podobně jako postel, ale právě a zase jen prostřednictvím postele. Říkám též, že co do svého vzniku ledová plocha je funkcí postele, nebo také zkráceně symbolicky zapisujeme

Lp = F (postel).

Přednáška o popularizaci

Poznatky věd je třeba popularizovat. Jak pro ty, kteří se jim ještě nenaučili, tak pro ty, kteří naučené už dávno zapomněli. Vezměme si třeba Darwinovu vývojovou teorii. Předvedeme si na ní názorně, jaká úskalí taková popularizace může mít, když se v ní opakovaně setkáváme s ustálenými slovními spojeními, s větami, které se vyskytují tak často pohromadě, že už o jejich vzájemné souvislosti nikdo nepochybuje. V případě zmíněné teorie jsou to ustálená slovní spojení, z nichž první zní: Člověk povstal z opice. A druhé: Opice se polidštila prací. Avšak když si tyto dvě větičky zdánlivě tak neproblematicky související názorně namalujeme, na první pohled vidíme, že to s tou jejich vzájemnou souvislostí zdaleka tak samozřejmé není.

Pokud by bylo pravdou, že člověk povstal z opice, musela by tedy opice na počátku svého polidšťování ležet a člověk na ní. Tedy nějak takto:

Je na první pohled zřejmé, že v této potupné poloze by se žádná opice polidštit nemohla, a ze všeho nejméně pak prací. Naopak by ještě více zezvířečtěla a i ten člověk na ní ležící by se bestializoval do té míry, že už by z ní těžko mohl povstat, a když, tak už sotva jako člověk. Ale předpokládejme, že by z ní přece jenom povstal. Pak si musíme položit otázku, jak vznikl tento člověk? Rovněž z opice? Zase zalehnutý jiným člověkem?

A tak bychom v názorné interpretaci mohli pokračovat donekonečna, takže se přirozeně vtírá otázka, jak by vznikl ten poslední zaléhávající člověk. A zde tato okřídlená, jenom zdánlivě darwinistická popularizační věta odhaluje své protidarwinistické čertovo kopýtko, protože z nákresu vyplývá, že ten poslední zaléhávající člověk by nemohl vzniknout vývojem, ale musel by být stvořený, A kým? Opět tím, o kterém víme, že není.

To, co vám zde uvádím, je zároveň ukázka toho, co máte dělat, když se vás někdo o něčem snaží přesvědčit pouhými slovy. Vždycky si to hned namalujte. Ve většině případů takového popularizátora znervózníme už tím, že jej požádáme o papír a tužku.

Ale vraťme se k otázce polidšťování opic. Symbolicky vzato tato mnou namalovaná situace zalehnutí opic námi lidmi trvá dodnes. Cožpak v současné době s námi na naší planetě nežijí opice? Samozřejmě, to je nesporný fakt, ale my tyto naše vývoje schopné vrstevnice držíme uměle v terciální sféře, u nás například za mřížemi v zoologické zahradě, stranou výrobního procesu, snad z jakési podvědomé úzkosti, aby se některé z nich nezačaly rychleji polidšťovat než my. Vždyť co to je člověk? To jsme o sobě sami prohlásili, ale měřítko pro to, co se za tím slovem skrývá, může dát jedině vývoj. A snad právě proto nepouštíme opice ani k té nejjednodušší práci. To raději dovážíme pracovní síly ze zahraničí.

Jaká je tedy pravda skutečného Darwinova objevu? Jak jsme si názorně předvedli, o žádné povstávání se nejedná. Opice nezačíná svoji vývojovou dráhu v potupné horizontální poloze, zalehnuta nedarwinovsky stvořeným člověkem, ale naopak na stromě, tedy vysoko nad úrovní horizontálního povrchu, v poloze, kterou dynamicky mění podle výskytu nejrůznějších plodů, jako jsou banány nebo kokosové ořechy.

Plody jsou snadno dostupné, a tak nemají opice ve své velké většině žádný bezprostřední důvod k polidšťování. Teprve jakási předpokládaná vývojová anomálie v mozku té první vývojové opice vede k rozhodnutí polidštit se prací. To je však na stromě těžko realizovatelné. Ale tato progresívní opice si narozdíl od ostatních uvědomuje, že chce-li se trvale udržet nahoře na stromě nebo ještě výše, musí jít napřed kam? No přece dolů!

Proto se jako první odváží toho vývojového skoku, ve kterém právě spočívá celá dialektika jejího dalšího vývoje. To se dá stručně vyjádřit sloganem: „Když se chceš udržet nahoře, musíš dolů!“ A zde začíná teprve její vlastní vývoj; když leží dole pod stromem s těžkými frakturami a v jejím otřeseném mozku se začínají rodit představy nástroje, kterým by se mohla dostat zpátky na strom. Aby byl její mozek schopen tak dalekosáhlé imaginace, k tomu je zapotřebí nejen otřes, ale i radikální změna struktury její výživy. Zatímco na stromě si mohla volit stravu rostlinnou, zde až do vyhojení zlomenin je odkázána na stravu, která jí sama vleze do úst, to jest na drobné červíky, brouky, žížaly, zkrátka přechází na stravu masitou, která působí blahodárně na vývoj mozku.

Zprvu vkládá mezi sebe, ležící bezmocně po pádu, a svoji touhu po návratu nahoru zdánlivě nesplnitelnou představu nástroje, jakéhosi prvního žebříku ‒ pražebříku.

A když se jí zlomeniny vyhojí, je schopna tuto představu i realizovat. Vybudování prvního žebříku bylo už první výraznou známkou polidštění.

Vývojová opice po něm triumfálně vstupuje až na tu úroveň, ze které se dobrovolně odvážila svého vývojového skoku, ale vystupuje ještě nad ni, čímž vyvolá přirozenou závist ostatních opic, které se skoku neodvážily a zůstaly nahoře. Tyto zaostalé opice jí dříve nebo později žebřík podříznou.

A ona padá z ještě větší výšky, z toho plyne ještě razantnější otřes mozku, možno říci přímo „velký třesk“.

Z toho pak stejným dialektickým procesem po čase vyplyne ještě odvážnější imaginace, až k tomu balónu, prvnímu letadlu, jejichž postupné pády stimulují nikdy nekončící proces polidšťování v jakési spirále vedoucí až do vesmíru. Tedy hodně vysoko nad původní strom.

V logice výkladu však nelze zapomenout na nejpočetnější kategorii opic, to jest opice váhající, kolísavé, nerozhodné. Ty se zavěsí na větev a čekají, jak to dopadne s těmi retardovanými nahoře na stromě i s těmi vývojovými, avantgardními, které šly jako první do experimentu, to jest skokem dolů.

Ale nečekají dlouho. Moudrá příroda se postarala o to, že se jim dříve nebo později odkrví horní končetiny a gravitace sama jim pak ukáže správnou cestu vývoje.

Tím jsme si, milé děti, názorně předvedli nejen problematiku vývoje, ale i úskalí popularizace věd. Přitom správně prováděná popularizace je nesmírně záslužná a nezbytná. Vždyť vědecké poznatky nám ve všech oborech den ode dne narůstají. Tím se tradiční obory věd od sebe vzdalují, a s nimi samozřejmě i jazyk, takoví ti geniální strýčkové, kteří přišli na tak chytré objevy, už často ani nejsou schopni sdělit je srozumitelně ostatním lidem. Proto musí existovat kategorie jakýchsi mezistrýčků, kteří ještě částečně rozumějí tomu, na co přišli ti geniální strýčkové, ale zároveň ještě neztratili schopnost sdělit to ostatním. A to jsou právě ti strýčkové popularizátoři. Jenomže ani tato chvályhodná popularizace se nesmí přehánět. Někdy se stává, že tito strýčkové popularizátoři popularizují a popularizují tak, aby tomu rozuměli úplně všichni, i malé děti.

Ale už není čemu.

Astrofyzikální přednáška o černých děrách

Současní astrofyzikové teoretičtí i praktičtí si představují hvězdy, které vidíme na obloze, jako kulaté, tedy sférické objekty, které mají průměr mnohokrát větší, než je naše slunce. Naše slunce je podle nich poměrně malé. Slunce samo je ovšem také hvězda, ale říkáme mu slunce ve středním roce, protože má pro nás životní význam. Jeví se nám ovšem malé, ačkoli je poměrně velké, když je blízko ‒ to jenom opakujeme, to je otázka perspektivy. Velké auto v dálce se jeví jako malé, přibližováním se zvětšuje, vzdalováním se zmenšuje.

Jak taková hvězda funguje? Uprostřed je žhavé jádro, ve kterém dochází k jakési termonukleární reakci, která působí odstředivě.

Když slyšíme obrat termonukleární reakce, tak si představujeme nějaký subjekt, který ji řídí, ať už s dobrým, nebo zlým úmyslem. V té hvězdě je to však asubjektivní, to si jen tak ty plyny dělají samy, aby byl nějaký pohyb. Jaké jsou to plyny? Je to vodík, který se spaluje na helium, a to se později zase spaluje na jiné prvky. Vidíme tedy, že ve hvězdě žádný popel není natolik popelem, aby neměl šanci stát se opět palivem. Přitom se uvolňuje velké množství tepla, které měříme až v miliardách Kelvínů. Nebudu vám říkat přesná čísla, protože se vás na to v nejbližší budoucnosti nebude nikdo ptát.

Jen několik slov k té jednotce Kelvín. Zde na zeměkouli je málo užívána. Spíše užíváme Celsia a Fahrenheity. To jméno Kelvín se plete zase s jiným jménem, a sice jménem Kalvín. Tak pozor, Kalvín nebyl ani fyzik, ani teplota. Byl to protestantský reformátor, původem Švýcar. Ale přes tu omylnost Kalvína je možno si obě jména mnemotechnicky zapamatovat. On totiž Kalvín také upaloval své kacíře. To bylo dosti zvláštní. Reformátoři obvykle neupalovali, protože právě když reformovali ten katolicismus a jeho inkvizici, tak chtěli, aby se neupalovalo, zatímco Kalvínovi se právě to upalování líbilo, to nechal a reformoval jiné stránky katolicismu. Takže si můžeme zapamatovat: když působil Kalvín, vznikly Kelvíny. Pokud je mezi vámi přítomen učitel fyziky, ať už přítomný nebo budoucí, může s výhodou použít podobnosti jmen Kalvín ‒ Kelvín k motivování žáků, kteří mají větší zájem o dějepis než o fyziku. Zaujme je pro výklad o struktuře hvězdy, když jim obrazně řekne, že v tom jádru je vodík jakýmsi kacířem, a proto se spaluje na helium. Později se i to helium stane kacířem a spaluje se na něco jiného. Tento způsob výkladu pochopí děti se zájmem o historii i děti s pyromanskými sklony.

Aby se nám hvězdná hmota nerozptýlila do vesmíru a držela kompaktně pohromadě, působí proti odstředivé síle protisměrná síla. Je to povrchová gravitace hvězdy, která působí dostředivě.

Na každého z vás teď také působí gravitace ne hvězdy, ale země. Kdyby na některého z vás jenom na okamžik přestala působit, byli bychom svědky zajímavého jevu, kterému se říká faustovský efekt. Je to situace, jako když někdo náhle zmizí bez omluvy ze společnosti s výkřikem: „Opět selhala.“

V pověstném bermudském trojúhelníku s tímto výkřikem prý mizí celé bitevní lodě a letouny. Patrně tam působí neznámé gravitační pole nějaké planety, která se potřebuje dozbrojovat. Vidí moderní letadlo ‒ a už ho má.

Popsaným způsobem však hvězda neexistuje donekonečna. Jednoho krásného světelného dne se termonukleární reakce jádra vypálí. Jádro se ochlazuje, smršťuje, ze všech stran začne převládat síla gravitace a hmota původní hvězdy, několikanásobně větší, než je hmota slunce, se zhroutí na malou kuličku o průměru nějakých třicet kilometrů, které už se neříká hvězda, ale černá díra neboli black hole. Černá díra tak vzniká gravitačním kolapsem původní hmoty, má však úplně jiné vlastnosti než tato původní hmota, která byla složena z molekul, ty zase z atomů a ty z kladně nabitého jádra, složeného z protonů a neutronů, kolem kterého víří na elektronové dráze sem a tam nějaký záporně nabitý elektron. Tlakem gravitace se rozdrtí původní atomární struktury. Vznikne jakási kaše protonů a elektronů, které se vzájemně vyruší, takže zůstanou jenom neutrony, kterým se nemůže nic stát, protože jsou neutrální, a tak v černé díře vzniká jakási neutronová siláž, která způsobuje, že z černé díry nemůže uniknout žádný foton, žádné neutrino, neboť úniková rychlost je větší, než je rychlost světla. Naopak černá díra působí jako jakýsi gravitační vysavač. Když se nám v okolí černé díry například nic materializuje na plus něco a minus něco,

tak se nám za normálních okolností musí zase anihilovat v nějakém nekonečně krátkém čase, jinak by neplatil zákon o zachování hmoty, proto to musí být nekonečně malý interval. Avšak v blízkosti černé díry to minus něco do ní padá vtaženo gravitací a to plus něco už nemá s kým anihilovat, a tak to vypadá, jako by bylo emitováno černou dírou, ale to nejde, protože proti rychlosti světla není odvolání, tomu rozumíme.

A teď je to nejzajímavější. Jak jsme se vůbec dozvěděli o existenci černých děr, když ony o sobě nemohou dát žádný signál? Byly objeveny nikoli těmi astrofyziky, kteří používají dalekohledů, ale naopak těmi, kteří používají pouze dalekohledu své pronikavé dedukce. Objevili existenci černých děr úvahami ryze teoretickými z Einsteinovy teorie relativity. Oblast bádání o černých dírách je právě tou oblastí soudobé vědy, kde se mladý astrofyzik hned v úvodu své dráhy musí rozhodnout pro jednu ze dvou základně odlišných alternativ.

Buďto se smíří s tím, že černé díry na vlastní oči nikdy neuvidí, a pak o nich může přednášet na sympoziích a publikovat v odborných časopisech do důchodu, ne-li i déle. Anebo se rozhodne, že je jednou v životě musí spatřit na vlastní oči, třeba s pomocí velmi silného dalekohledu. Pak mu nezbude, než aby se dostal na pozorovatelnou vzdálenost od hvězdy blížící se stavu gravitačního kolapsu. Ale jakmile v té vzdálenosti bude, tak se ocitne i v gravitačním poli hroucení té hvězdy a bude se postupně hroutit, až na ten neutronový plyn. Takže on uvidí jenom počátek jevu, zničí nákladný dalekohled a konec si bude muset domyslet s tím, že už o tom nebude publikovat ani referovat na žádném sympoziu, protože to je mimo rámec možností neutronového plynu. Tomu se říká ve vědě riziko přímého pozorovatele. Lidově řečeno ‒ viděl příliš mnoho.

Na špici obratlovců

Fenomén idiocie bývá předmětem nejrůznějších vědeckých výzkumů, někdy i vysoce specializovaných. Zkoumání prováděná ze zorného úhlu psychiatrie a psychologie někdy poukazují na dosud plně neprobádané souvislosti idiocie s jiným, zdánlivě od ní vzdáleným fenoménem, a sice s fenoménem geniality.

V některých případech přechází jeden fenomén do druhého tak plynule, že nelze ani dost přesně stanovit, zda je to ještě idiocie, nebo už genialita ‒ nebo zda je to ještě genialita, nebo už idiocie. Významným informativním kritériem, kterého se můžeme zachytit, je ovšem schopnost širší objektivizace, sdělitelnosti a samozřejmě také efektivnosti.

Jsou dokonce známy případy osobností nesporně geniálních, které ve své praxi s úspěchem záměrně navozovaly jakési stavy řízené idiocie. Takovou osobností v oblasti kriminalistiky byl například Sherlock Holmes. Když se zabýval nějakým mimořádně obtížným případem a ani jeho pověstné dedukce nestačily k odhalení pachatele, záměrně eliminoval pronikavé světlo své vytříbené racionality. Byl totiž natolik moudrý, že věděl, jak právě v tomto světle se ztrácejí jisté subtilnější souvislosti spletitého případu, které vyvstanou teprve v šerosvitu mozkového útlumu, odpovídajícího stavu idiocie. V takových chvílích tedy Holmes záměrně navodil stav řízené idiocie, vzal housličky a začal na ně hrát. Hrál a hrál, až se řešení případu, nikým nevoláno, samo vynořilo z hlubin podvědomí před zrakem geniálního detektiva.

V zájmu historické pravdy je třeba říci, že metodu navozování stavu řízené idiocie pomocí houslí aplikoval dávno před Sherlockem Holmesem již v 16. století český zeman Dalibor z Kozojed ve své pověstné Daliborce. Jeho aplikace této metody se však proslavila až mnohem později, především zásluhou stejnojmenné opery, což lze vysvětlit tím, že Daliborovy okamžité výsledky nebyly zdaleka tak výrazné jako u Holmese. Dosáhl sice dílčího zlepšení ve stravě a v zacházení, ale jinak běh událostí, které se ho bezprostředně týkaly, svou metodou neovlivnil. K úspěšnému nasazení metody je patrně třeba kromě nástroje míti též přesnou intuici pro vystižení správného okamžiku, kdy je nezbytné vzít housličky do ruky.

Já zde nyní předvedu malou názornou ukázku, jak se lze pomocí vědomě navozeného stavu řízené idiocie dopátrat i velmi subtilních ‒ povrchnímu pohledu ukrytých ‒ souvislostí vaší konkrétní divácké situace.

Když jste dnes večer přicházeli do divadla, předpokládali jste, že zde budou nějaké židle, sedadla a tak podobně. Mnozí z vás to považují téměř za samozřejmost. Zkuste si ale na okamžik představit, že byste přišli do divadla a zde by byly místo sedadel: bažinka, masožravé rostliny, a nejen rostliny, No, do smíchu by vám nebylo!

To, že je zde sál, který vás vlídně přijal, není zdaleka tak samozřejmé, jak si mnozí z vás mysleli. Nejen že jsou zde židle, ale ony vám jsou. Ony vám pasují. Jako by vás ten sál očekával, jako by ten, kdo jej před lety navrhoval, už nějak předběžně věděl, že sem právě dnes přijdete. Ale jak to? Cožpak mohl vědět, kdo kde bude sedět? Jak se bude jmenovat, jaká bude jeho profese? No to snad ne, to se zdá být neuvěřitelné. Ale něco o vás vědět musel, když tento sál mohl tak přesně navrhnout. Nějakou vstupní informaci mít musel.

Věděl, že sem přijdou ‒ obratlovci.

Ano, je to tak. Všichni, jak tady sedíte, jste obratlovci.

Pravda pro některé z vás sice poněkud nepopulární, ale to je způsobeno tím, že se vám to v poslední době málo připomíná. Skutečnost, že patříte mimo své lidské začlenění do širšího kolektivu zvířat ‒ rodu obratlovců ‒ se probere v hodině zoologie, další hodinu se to odzkouší a předtím i potom se o tom zpravidla mlčí. Pak se někteří lidé mylně domnívají, že obratlovci jsou jenom ti za mřížemi, v zoologické zahradě. Ale nejen tam jsou obratlovci!

Když jsem vám teď otevřeně připomněl pravdu pro vás některé snad nezvyklou, či dokonce nepříjemnou, je nutné vám zároveň připomenout, že nejste ledajací obratlovci. Patříte mezi vyšší a z těch vyšších přímo mezi nejvyšší, mezi primáty. Jste na špici obratlovců. Máte všichni žlutá trička. Cítíte ten dech v zádech? Na špici obratlovců! To je velká čest, ale zároveň i veliká odpovědnost, protože na vás a jedině na vás záleží, kam ty obratlovce dovedete.

Po těchto slovech by zase někteří z vás ‒ se sklony k megalomanii ‒ mohli propadnout stavu nezdravého sebeopojení. Pocit oprávněné hrdosti na příslušnost k nejvyšším obratlovcům by mohl přerůst až v závrať z úspěchu, vedoucí ke ztrátě perspektivy a neochotě k dalšímu sebevývoji.

Pokud se u některých z vás tento pocit nyní dostavil, je třeba jej ihned korigovat. Jak? Pocitem vděku a pokory! Ke komu? K těm, kteří předcházeli! Koho mám na mysli? Nu, přece ony desítky a stovky generací obratlovců nižších, kteří se rvali s přírodou, aby ji přetvářeli; kteří se rvali spolu navzájem, aby sebe přetvářeli, tak dlouho, až se prvnímu z nich v procesu tohoto dvojnásobného rvaní, až se prvnímu z nich ‒ ani nevíme, jak vypadal ten neznámý chlupatý kamarád ‒ tedy až se prvnímu z nich, postavil palec proti ostatním prstům.

A jen tato zdánlivá banalita, kterou vám zde nyní názorně předvedu ‒ vidíte sami, jak mi to funguje ‒ tedy tato zdánlivá banalita, kterou jste vy již zdědili bez sebemenší vlastní zásluhy skrze genetický kód, vám umožňuje sevřít páku stroje, volant autobusu, pero. Jenom tato zdánlivá banalita, ve skutečnosti však událost epochálního významu, vám umožnila podílet se na vyspělém výrobním procesu, ve kterém jste realizovali i svůj podíl na národním důchodu, za který jste si zakoupili vstupenku na toto představení.

Přednáška na téma: Jak vzniklo psychodrama

Když jsme svůj první autorský program nazvali S úsměvem idiota, netušili jsme, že upoutá zájem zcela specifického publika. Byli to vesměs psychiatři a psychologové, kteří se s idiocií do té doby setkávali ve své klinické praxi, a proto je zajímalo, jak vypadá tento fenomén ve scénickém ztvárnění. Později za námi chodili i o přestávce do šatny a tam nás pozorovali zblízka při práci. Po čase jsme je i my začali recipročně navštěvovat na jejich pracovištích, a tak jsme získali určitý vhled do jejich problematiky. Proto vás dnes mohu zasvěceně informovat o jedné moderní metodě z jejich oboru.

Teď se tedy pokusím o stručnou a věcnou informaci, týkající se slova „psychodrama“.

Slovo psychodrama se skládá ze dvou cizích slov. Samo je také cizí. Označuje moderní léčebnou techniku z oboru aplikované psychiatrie. Já vám ji vyložím z hlediska jejího vzniku.

Tedy, jak vzniklo psychodrama? Psychodrama vzniklo na bázi skupinové psychoterapie. Jak vznikla tato skupinová psychoterapie? Ta vznikla vývojem z psychoterapie individuální, z toho klasického modelu pacient ‒ psychiatr; jedna ku jedné. Jenomže v tomto paritním poměru mohla psychoterapie fungovat v minulosti, například v době Freudově, kdy se u něho léčily bohaté vídeňské hysterky. Ty vlastně také spolu s Freudem stály u kolébky psychoanalýzy. No, stály,? Ono se při té psychoanalýze převážně leželo. Proč to byly právě bohaté hysterky? Nu, to vám vyložím snadno. V psychoanalýze i výše honoráře měla svou léčebnou funkci. Vždyť, co vytvářelo u těch bohatých dam neurózu? No právě vědomí, že žijí z nadhodnoty neoprávněně přivlastněné z práce jiných lidí. V tom spočívá největší Freudův objev: a sice to, že těm dámám umožnil, aby se neoprávněně nabyté nadhodnoty alespoň částečně zbavily ve formě vysokého honoráře psychoanalytikovi, tedy jinému pracovitému člověku. Jednomu vzaly ‒ druhému daly, a tím se staly jakýmisi médii oběživa.

Tak tomu tedy bylo v době Freudově, tehdy se mohli léčit pouze majetní. V dalších desetiletích po Freudovi však začalo duševních poruch přibývat takovým tempem, že se staly doslova majetkem nejširších vrstev. Aby se jejich léčba vůbec nějak zvládla, začali se pacienti organizovat ve skupinách, které se pak léčily svépomocí, a psychiatři už jen namátkou kontrolovali, zdali se léčí správně. Někteří dokonce přestali nosit i své pracovní bílé pláště, aby nebyli zbytečně nápadní.

Jak vypadá taková skupinová psychoterapie? Mnozí z vás už to znáte,, tedy stručně zopakuji. Pacienti sedí na židlích, které jsou uspořádány v kruhu. Proč právě v kruhu? Inu proto, že kruh je magický. Navozuje atmosféru vzájemné blízkosti a otevřenosti. Proto také důležitá mezinárodní jednání probíhají obvykle u kulatého stolu. A když není kulatý k dispozici, tak zpravidla jednání nedopadají dobře.

Tedy při té skupinové psychoterapii pacienti o svých poruchách nejprve spolu hovořili, vzájemně se svěřovali a snažili se odhalit jejich příčiny. Ale ne každý měl stejnou slovní zásobu. Někdo měl malou slovní zásobu a velký temperament, a když cítil, že slovy nepřesvědčí, skočil do středu kruhu a tam to, co neuměl vyjádřit slovy, vyjádřil jinak: výrazovým tancem, pantomimou nebo malou hereckou kreací. A ostatní spolupacienti mu rádi vytvořili publikum. Ovšem ‒ a v tom je zvláštnost psychodramatu ‒ publikum aktivní. Stalo se například, že někdo předváděl svůj konflikt s manželkou. Tak si mohl vybrat spolupacientku, která mu ji nejvíce připomínala, a ta mu ji vytvořila v situaci například domácího konfliktu. Ostatní pacienti pozorně sledovali, jak se přitom chová, a pak mu vysvětlili ‒ ne co říkal špatně, o to třeba ani nešlo, ale co dělal špatně, třeba hlavou, rukou, jinou částí těla, a pak mu to ještě jednou předvedl jiný pacient s jinou poruchou, který mu zahrál jeho alter ego. A on sám sebe mohl vidět očima své manželky, neboť právě toto operativní prohazování rolí je jednou z největších vymožeností psychodramatu.

Já dám ještě jeden konkrétní příklad s pomocí tabule, abyste tomu všichni dobře porozuměli. Pro názornost jsem vybral profesi, kterou vám nemusím nijak objasňovat, protože ji všichni znáte: a sice profesi mzdové účetní. To, že je nějaká osoba mzdovou účetní, si označíme kroužkem ‒ to je průmět mzdové účetní ve zmenšeném měřítku, a dále si ji označím písmeny MÚ. Slovo „účetní“ může znamenat cokoli, ale když k tomu dodám adjektivum „mzdová“, tak vím okamžitě, že jde o ženu, kdyby tam bylo „mzdový“, tak by to byl muž. Kdyby tam bylo „mzdové“, tak by to bylo jazykově správné, ale bylo by to v rozporu se zákoníkem práce.

To, že je tato osoba mzdovou účetní, si dále označíme tímto psychickým vektorem. Tento obrat nehledejte v učebnicích, to teprve zavádím aplikaci matematické terminologie na oblast psychiatrie.

Psychický vektor značí, že její profese je zároveň jistou životní rolí, to znamená, že ona se osm i více hodin denně stylizuje, obléká a chová tak, aby to bylo adekvátní té profesi, což také její okolí od ní očekává. Kromě toho může mít současně i jiné životní role.

Tak například může být manželkou, ve svém osobním volnu. Tady je dobré, když je nějaký úhel, tedy to alfa, různé od nuly.

Kdyby se to alfa rovnalo nule, tak se mi oba vektory ztotožní a hovoříme o profesionální deformaci. To znamená, že je doma mzdovou účetní a v práci manželkou.

Život ženy ve vyspělé společnosti postindustriální se však neredukuje na tyto dva základní vektory, ona může mít ještě celou řadu jiných rolí. Tak například může být ve svém soukromí milenkou.

Ale pod všemi těmito více nebo méně zjevnými rolemi je tato konkrétní osoba latentní skrytou Rusalkou. To je čárkovaný vektor.

Já vám to namaluji ještě názorněji.

Toto bude průřez její hlavou.

Tady je nějaká ta šedá kůra mozková, ŠKM.

Tady je podkoří, označíme si PDK.

Tady je super ego, tedy SE.

A pak má oči, nos, ústa,

To není zde podstatné, to maluji jenom proto, abyste viděli, jak je ta hlava orientována, To znamená Sever, Jih, Východ, Západ,

Teď pozor. Funkcí šedé kůry mozkové je vědomí, označíme si V.

Funkcí podkoří je podvědomí, tedy PV.

Super ego je pak jakési řídící centrum celého mozku.

Někdo má řídící centrum mimo vlastní hlavu.

To jsou ovšem složité případy schizofrenií, kdy někdo třeba slyší různé hlasy, neví odkud ‒ rozhodně to není z rádia. Když se pak těmito pokyny i řídí, tak musí být trvale internován v psychiatrické léčebně na uzavřeném oddělení, ale to není náš případ.

Problém mzdové účetní je někde jinde. Všechny ty vědomě vytvářené role jsou v pásmu vědomí. Některé mohou být v souladu, jako třeba role účetní a role manželky. Namalujeme si je rovnoběžně.

Jiné mohou být v konfliktu ‒ například role manželky a milenky ‒ nicméně vědomí všechny role vytváří a super ego toleruje.

V době, kdy se vytvářela osobnost, tedy v době dětství a dospívání, infiltrovala s ostatními rolemi do vědomí také Rusalka,, ale nedoinfiltrovala, protože byla hned v zárodku super egem vytěsněna zpátky do podvědomí jako role nevhodná pro racionální dvacáté století. To se mohlo stát kupříkladu už na úrovni mateřské školy, kdy malé děvčátko reagovalo jako Rusalka a nervózní učitelka je zahnala zpátky do trojstupu.

Tímto vytěsněním se však vytvoří podmínky pro pozdější narušení psychické rovnováhy. Vytěsněná Rusalka se totiž právě v podvědomí napájí energií libida a s ní se pak v pozdějších věkových fázích vrací zpátky do vědomí ‒ jakoby pašeráckými stezičkami, tedy v převleku za role již vytvořené. Super egu se za původní vytěsnění nyní mstí tím, že se ve vědomí prosazuje pod všemi již vytvořenými rolemi, takže je postupně úplně rozleptá, čímž si vlastně kompenzuje ztrátu vlastní identity.

Ta se prosazuje pod maskou mzdové účetní. Tady vzniká obrovské napětí mezi iracionální Rusalkou a racionální profesí. Takové napětí může vést až k drobné defraudaci. Ale to není kriminální záležitost. To je vzpoura podvědomí. Prosazuje se pod maskou manželky, což vede k manželské havárii.

Zde opět ke krizi partnerských vztahů.

Když se tyto havarijní situace častěji opakují, může dojít k přetížení psychického systému mzdové účetní a k následnému nervovému zhroucení.

Teprve na psychiatrické klinice objeví psychiatři onen skrytý vektor ‒ Rusalku ‒ jako pravou příčinu. Možná, že vás napadne, jak ji mohou objevit, když mzdová účetní o ní sama neví. No, na to právě mají speciální testovací techniky. Například jí dají namalovat stromeček. To je takzvaný „Baum-test". A podle toho, jaký stromeček namaluje, získají určitou informaci o jejím podvědomí.

Když jsou si jisti, že příčinou její poruchy je skrytá Rusalka, umožní mzdové účetní, aby se stala Rusalkou skutečnou,

v psychodramatické akci, ale po pracovní době,

,na teritoriu psychiatrické léčebny typu denního sanatoria. To už ovšem nejsou ty ponuré budovy s mřížemi v oknech, ale světlé, slunné blázince nového typu, které umožňují pacientům, aby se léčili, aniž by vypadli z výrobního procesu.

O souvislostech divadla a psychodramatu

Řekli jsme si, že vznik skupinové psychoterapie a psychodramatu byl způsoben vzrůstajícím přírůstkem duševních poruch na hlavu, k němuž dochází zejména ve vyspělých zemích. Tomuto nárůstu zdaleka nestačí přirozený přírůstek psychiatrů. Je to snadno pochopitelné. K tomu, aby vznikl z nepsychiatra psychiatr, je třeba pěti až sedmi let usilovného studia. K tomu, aby vznikl jeho pacient, stačí zlomek vteřiny, zejména ve vyspělých zemích. A to ještě není záruka, že když má někdo náhodou subjektivní pocit, že z něho vzniká usilovným studiem psychiatr, nevzniká z něho objektivně něco úplně jiného, například pacient. Toto riziko je v dlouholetém studiu vždy obsaženo.

Když jsem se zabýval problematikou psychodramatu, napadla mne možnost jeho profylaktického využití ve smyslu osvěžení divadelních inscenací. Tedy historicky vzato

nejprve bylo divadlo, pak psychiatrie, pak vzniklo psychodrama, takže vlastně sféra divadla obohatila sféru psychiatrie, a mě teď napadla tato možnost zpětného oplodnění

divadla psychodramatem, tedy tím, čím ji ono samo primérně oplodnilo. Tím by se předcházelo duševním poruchám už přímo v divadle. Na tom samozřejmě není nic nového, tuto katarzi máme již tematizovanou u Aristotela. Aplikace psychodramatu by však znamenala daleko větší uvolňující efekt prolomením bariéry pasívního diváctví, při kterém se v publiku hromadí značné dávky městnaných reziduálních afektů, a to cestou psychického uvolnění aktivní diváckou participací. Tím získávají diváci zároveň profylaxi psychického zdraví i značné prožitkové obohacení, a to subjektivně. Psychodramatický impuls divadlu jako celku má ovšem i svůj objektivní dopad, zejména ve smyslu inovace klasických inscenací.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chodící papiňák aneb Řeči u tabule.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.