TRITON

Hana Poltikovičová

POMERANČOVÁ VŮNĚ CHCE TANČIT

Hana Poltikovičová

Pomerančová vůně chce tančit

TRITON

Hana Poltikovičová

Pomerančová vůně chce tančit

Tato kniha, ani žádná její část, nesmí být kopírována, rozmnožována, ani jinak sířena bez písemného souhlasu vydavatele.

© Hana Poltikovičová, 2002

Cover © Petr Bartoň, 2002

Illustrations © Melánia Vaneková-Jakubisková, 2002

© TRITON, 2002

ISBN 80-7254-227-3

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

1

Začaly nám prázdniny. P-r-á-z-d-n-i-n-y! Hurá! Jupí! Včera jsem o slově prázdniny přemýšlel. Vzniklo asi od slůvka „prázdno“. Ale spíš by se prázdniny měly jmenovat „radostniny“ nebo „úžasniny“ nebo „nokonečně“. Nebo tak nějak. To by asi bylo lepší.

Můj kamarád Jindra žádný prázdniny nemá. Ten má „plniny“. „Plniny“ u všech svých příbuzných po celé republice a celé zeměkouli. „Plniny“ u moře, na horách, na Marsu. No, tak na Marsu ne, to jsem řekl jen tak.

Já jsem už několik dní u babičky a potom pojedeme se sestrou k tetě Kláře a strejdovi Ivanovi. Zítra za mnou přijede maminka s Alibabou. Teda Alenkou, Alibaba jí říkám jenom já. Půjde už do druhé třídy a všichni ji chválí, jak hezky zpívá. Alibaba má teď vlastně svoje první prázdniny. Ale stejně z toho nemá rozum. Nejraději by totiž chodila do školy i o prázdninách. Je taková ještě trochu hloupá a malá, ale mám ji rád. I když mi loni ztratila ty kouzelný kamínky z lesa, vyfoukala všechny bublifuky a minulou neděli řekla mamince, že jsem jí ustřihl trochu vlasů pro Jindru. Taky někdy úplně normálně žaluje a klidně potom říká, že to vůbec žádný žalování nebylo. A taky mě někdy zdržuje a schválně zpívá, když chci, aby byla zticha. A vůbec celkově otravuje. A hlavně chce pořád dělat to, co já.

No, ale někdy se i stane, že vím, že mám Alibabu fakt rád. Dokonce je mi jí někdy líto. Třeba když si rozbije hlavu o radiátor a teče jí krev. Nebo když se učila psát písmeno „b“ a vůbec jí to nešlo. To mi jí bylo hodně líto, protože jsem si vzpomněl na sebe, jak dlouho to trvá, než se člověk něco naučí a jak je to nepříjemný. A co všechno ještě bude muset zvládnout, než se dostane do čtvrté třídy, kde jsem teď já. Kolik písemek a zubních prohlídek ji čeká, kolik kluků jí bude schovávat aktovku, stříkat ji vodou a pokřikovat na ni nějaký blbosti. V té chvíli mi bylo Alibaby moc líto, a tak jsem ji tenkrát pohladil. Pořád zkoušela to písmeno „b“. Ale vlastně já jsem to taky zvládl a někdy to bylo i hezký a veselý. A pak mě ta lítost vůči ní přešla a změnila se v odhodlanost a věděl jsem, že Alibaba to všechno dokáže.

A vlastně je to tak se všema lidma. Vlastně by mi mohlo být líto všech lidí na celým světě, protože každej se musí něco učit a každej někdy kvůli něčemu brečí. Ale pak jsem si řekl, že to všichni lidi na celým světě určitě dokážou.

2

„Nemáš hlad?“ zeptala se mě babička a začala se škrábat na čele. „Ne, nemám,“ odpověděl jsem. „A žízeň?“

„Ne, babi, nemám.“

„No, tak už utíkej, ale dávej na sebe pozor,“ řekla a moc hezky se usmála. A tak jsem utíkal zase ven.

Babička říká, že už je stará a že už má všechno za sebou. Je jí šedesát osm roků a prý už má život fuč. Seděl jsem vzadu na zahradě a díval se před sebe. Všude bylo plno pampelišek. Když jsem přivřel oči, viděl jsem spoustu žlutých puntíků na zelené trávě. Sluníčko pálilo a okolo mě pořád něco cvrlikalo. Přemýšlel jsem, co bych asi tak řekl, že jsou ty žlutý puntíky, kdybych nevěděl, co jsou. Taky jsem přemýšlel, jaký to je, když už je život fuč. Mně je teprve devět pryč. Jsem rád. Ale babičky je mi líto. Za chvíli asi umře, když už má tolik roků. Já bych byl asi šíleně smutnej, kdybych měl šedesát osm. Protože bych taky věděl, že už mám

život fuč. Ale teď jsem ještě kluk. Nejdřív mi musí být deset, potom dvacet, třicet, čtyřicet, padesát, šedesát a pak teprve šedesát osm. A to je dlouhá doba. Šíleně dlouhá doba.

Vlastně to vůbec nejsou pampelišky. A je to tak lepší. No jasně. Vlastně to vůbec není tráva, dům, okna. Vlastně to vůbec není strom. Sluníčko svítilo a mně se chtělo zapomenout, že to, co vidím, se nějak jmenuje. Schválně jsem chtěl zapomenout všechny názvy a nechtěl jsem vědět, co to vlastně je. Chtěl jsem se dívat „jinak“. A taky že jo. Šlo to.

Byl jsem „jinak“. Babiččin domeček neměl obrysy a nikde vlastně nekončil. Teda končil, ale zároveň nekončil. Strom sice vypadal jako normální strom, ale neměl ohraničení. Měl svý obrysy, ale vůbec to nebyly žádný konečný obrysy. K domečku, ke všem žlutým puntíkům i ke stromu jsem měl zničehonic moc blízko. Všechno to bylo u mě. A najednou jsem věděl, že deset, dvacet, třicet, čtyřicet, padesát, šedesát a šedesát osm let vůbec není dlouhá doba. Je to jako když člověk tleskne. Vlastně je to už teď. Už teď ... Ale to přece není možný, aby to bylo celý a abych umřel a potom už nic. K čemu by to celý bylo? A co to jako je? ... A co vlastně ... No já, ... já, to, jak jsem. ... A co vlastně jsem? ... Ani to pořádně nevím. Mám jenom takovej pocit. Ale nevím, jestli to je ono. Jestli to je to, co jsem... Nevím, ale jako by mi něco říkalo, že to, co jsem, neumře. Ze prostě není možný, aby to umřelo.

3

Maminku s Alibabou jsem zahlídl hned, jak vystupovaly z autobusu. Rozběhl jsem se k nim. Maminka byla celá modrá a moc krásná. Měla modrý šaty, boty i korále. Alibaba zase červenou sukni a bílou halenku. Když šly vedle sebe, vypadaly skoro jako česká vlajka. Jen maminky by musela být asi tak čtvrtina.

Když jsem na maminku vyskočil, dal jí pusu a otevřel oči, viděl jsem, že má i modře namalovaný víčka. Vypadala jako pohádková víla Modřenka. A hned se mě ptala, jestli jsem hodnej a nezlobím babičku.

Alibaba zase nepřetržitě mluvila o tom, že se mohla už dvakrát dívat dlouho večer na televizi, protože ráno nemusela vstávat do školy, že včera tatínek koupil obrovskej sladkej meloun, velikej jako létající balon, že ho snědla strašně moc a potom musela chodit pořád na záchod, že byla ve středu s Rejlovýma na koupališti a třikrát se napila vody, že jí maminka dovolila půjčit si moji knížku Putování za švestkovou vůní a že ji má s sebou v tašce. Nakonec k tomu udělala chichichi, protože já jsem jí tu knížku půjčit nechtěl. Alibaba totiž vždycky všechno nějak zašpiní, natrhne, roztrhne, polije, rozbije, rozšlápne nebo rozsedne.

Dělal jsem, jako že mi to vůbec nevadí a že je mi to fuk. V duchu jsem si ale pomyslel, že Alibaba je pěkná opice. Teda mazaná opice. Teda nevím, jestli opice je mazaná, ale říkává to tak tatínek.

„Byl jsem hodnej jako hodňousek. Hodňousek domácí, modrá maminko,“ odpověděl jsem mamince, když se mě znovu zeptala, jestli jsem nezlobil.

„Já jsem byla určitě hodnější,“ řekla Alibaba a maminka ji napomenula, ať se nehádá. Alibaba odpověděla, že se nehádá, že to není vůbec žádný hádání, ale úplně normální mluvení. A maminka jí odpověděla, ať teda chvíli zkusí úplně normálně nemluvit a ať raději zhluboka dýchá čerstvý venkovský vzduch. Potom Alibaba zmlkla a začala z tašky nenápadně povytahovat Putování za švestkovou vůní. Když už kus čouhal ven, zadívala se mi do očí a zahoupala hlavou ze strany na stranu. „Raději dýchej,“ řekl jsem jí potichu, ale to už jsme vcházeli do babiččiny zahrady.

„Já jsem vždycky moc ráda, když vás tu mám,“ řekla babička poté, co se přivítala s maminkou a Alibabou. Na chvíli se zastavila uprostřed kuchyně a dívala se na nás. Pak se otočila a pravou rukou si utřela oči. Nevím to určitě, ale asi v nich měla slzy. To ona někdy mívá.

Potom nám maminka nabrala čočkovou polívku z babiččina starýho hrnce. Čočkovou mám moc rád a ten hrnec taky. Jednou nám o něm babička vyprávěla. V tom hrnci vařila polívku už její maminka. A když jsem se na ten hrnec zadíval, viděl jsem, kolik milionů polívek se v něm uvařilo.

Když jsem si pomyslel, že milion to asi nebylo, zjistil jsem, že Alibaba si sedla na moje místo u okna. Řekl jsem jí to, i když to věděla moc dobře. Dělala, jako že mě neslyší. Ozvala se jen babička, abych prý Alence neříkal Alibabo, že to není pěkné a že to zní skoro jako nadávka.

Odpověděl jsem babičce, že Alibaba je slušný jméno a že se k mé sestřičce tkaničce hodí. Taky jsem jí chtěl říct, že i jeden náš učitel a dva

školní inspektoři se jmenují Alibaba, ale nakonec jsem to neřekl, protože by to bylo lhaní.

Pak jsem se zeptal babičky, jestli je babička slušný slovo. Řekla, že samozřejmě ano. Tak jsem se zeptal, jestli je slušný volat na Aleny zkráceně Ali! a babička řekla, že by to slušný být mohlo. A tak jsem se rozhodl, že své sestřičce rolničce budu říkat Alibabičko.

Maminka odjela ještě ten večer zpátky domů, protože musela druhej den do práce. Před spaním jsme s babičkou a Alibabičkou hráli Člověče, nezlob se a pak nám babička vyprávěla, jaký to bylo, když byli s dědečkem mladí.

Když nám babička dávala pusu na dobrou noc, zeptal jsem se jí, jestli ví, proč tady na tom světě jsme. Babička se nejprve zeptala, co mě to napadá za otázky, ale potom se zamyslela a řekla, že ona tady byla proto, aby vychovala naši maminku a tetu Kláru. A taky prý, aby se starala o dědečka a měla se s ním ráda.

„A to je celý? Kvůli tomu to celý je?“ zeptal jsem se. Babička povytáhla obočí a řekla: „A to se ti zdá málo? Víš, jaká to byla dřina?“ A potom dodala: „Dřina, ale i radost.“

Měla na sobě legrační noční košili s modrýma motýlama na červených tulipánech a dívala se někam do stěny.

„Né, babi, asi to není málo,“ usmál jsem se na ni, zavřel oči a myslel na to, jak zítra pojedu s Alibabičkou hodinu a půl autobusem za tetou Klárou, strejdou Ivanem, sestřenicí Lucinkou a bratrancem Vítkem. Už jsem se moc těšil a Alibabička taky. Na prázdninách u tety Kláry jsme totiž ještě nikdy nebyli.

4

Ráno nás babička posadila do autobusu, zaplatila jízdenky a poprosila pana řidiče, aby nás vysadil v Krásné Loučce, kdybysme prý zapomněli vystoupit. Vůbec si nevšimla, že celej autobus čeká na to, až vystoupí ona. Desetkrát jsem říkal babičce, že vystoupit nezapomeneme, že nejsme žádný hloupý malý děti, ale přesto o nás musela říct panu řidiči.

Trochu jsem se na ni zlobil, ale pak jsem viděl, jak má zase v očích slzy a bylo mi jí líto. Ať o nás řekne třeba všem řidičům na světě, v Austrálii, v Africe nebo i v Severní a Jižní Americe, vždyť je to vlastně jedno. Ale to už pan řidič upozornil babičku, že musí ven, nebo že pojede s náma. Babička vykřikla: „Jejdá, pane řidiči, to nemůžu,“ a začala sestupovat po schůdcích dolů.

Hned jak došlápla na silnici, zavřel pan řidič dveře a autobus se rozjel. Mávali jsme si s babičkou až do zatáčky, skoro nám ruce upadly. A pak jsem se dal do smíchu, protože jsem si uvědomil, že když nám babička mávala, držela v levé ruce zelenou tašku. Bylo v ní jídlo a koláče, co nám včera pekla na cestu. Jenže potom jsem si představil, jak z toho bude nešťastná, a smích mě přešel. Částečně i proto, že některý z těch koláčů byly s jahodama.

Autobusem jezdím rád. Baví mě dívat se z okna nebo si o něčem přemýšlet. Nerad si ale v autobuse s někým povídám. Když nemusím něco říkat nebo někoho poslouchat, tak to je úplně nejlepší. Řekl jsem Alibabičce, že bych si rád četl ve své knížce Putování za švestkovou vůní. Alibabička odpověděla, že si zrovna v té knížce chtěla číst ona. Vytáhla ji, strčila do ní nos a dělala, že už nic okolo neexistuje. Tak se to povedlo. Měl jsem trochu strach, že bude celou cestu mlít.

Míjeli jsme pole, lesy, domky, sídliště. Zadíval jsem se na jeden panelák a představil si, kolik tam žije lidí. Vlastně jako by žili spolu v jednom domě, jenom jsou od sebe oddělení panelovou stěnou.

A každej člověk má v té své hlavě tolik myšlenek! Za minutu třeba čtyři. A ty čtyři myšlenky za minutu lítají ve vzduchu a různě se míchají s myšlenkama všech ostatních sousedů. A každej člověk má nějakou náladu a ta taky poletuje ve vzduchu a zaplítá se s náladama všech ostatních. A každej panelák má okolo sebe míchanici myšlenek a nálad. Celý sídliště má okolo sebe míchanici myšlenek a nálad. Celý město a celá republika a celej světadíl a celá planeta. Všechno má okolo sebe míchanici myšlenek a nálad. Celej vesmír má okolo sebe míchanici myšlenek a nálad.

A kdyby mělo co nejvíc lidí dobrou náladu a dobrý myšlenky, tak by okolo celé zeměkoule byla míchanice dobrých nálad a dobrých myšlenek. A potom by se té zeměkouli mohlo říkat zeměkoule Dobra. Vlastně je jedno, jak by se jí říkalo, důležitý je, že by byla prostě dobrá.

„Mně už se nechce číst,“ zakňourala Alibabička a řekla, že má trošku unavený oči.

Řekl jsem jí, že by jí pomohlo, kdyby i jenom malinko spala. Položila mi hlavu na stehna a odpověděla, že si na chvíli zavře oči. Ještě předtím, než usnula, stačila zamumlat: „To je zvláštní, kolik je na světě lidí. Některý jsou smutný a některý veselý. Některý jsou hodný a některý zlý.“

Na chvíli jsem z toho přestal dýchat. Jako by si Alibabička chytla moji míchanici myšlenek a nálad, snědla ji a přitom o tom ani nevěděla. Trochu mě to vyděsilo. A rozhodl jsem se, že si budu dávat pozor na to, co si myslím a jakou mám náladu.

5

Když jsme vystupovali, byla Alibabička ještě rozespalá. Mám rád, když je rozespalá, protože je přitom zticha, nic nechce, nic jí nevadí a jenom tak kouká.

„Ahoj!“ ozvalo se za náma, když autobus odjel. Byl to strejda Ivan.

„Ahoj!“ řekli jsme s Alibabičkou.

Strejda Ivan je vysokej vousatej chlap a když jsem byl malej, malinko jsem se ho bál. Připomínal mi medvěda. To zase teta Klára vypadá jako naše maminka. Je keramička, ale do práce nechodí. Pracuje doma. Sestřenice Lucinka je o rok mladší než já a bratranec Vítek zase o rok starší. Celá rodinka bydlí na konci Krásné Loučky v obrovským starým domě ve tvaru písmene L.

Maminka říkala, že to byl původně statek a že tu lidi chovali zvířátka. Krávy, koně, kozy, prasata, slepice. Teta Klára se strejdou Ivanem tam ale žádný zvířátka nemají. Maminka říkala, že si to tam moc krásně opravili a že je to u nich jako v pohádce. A babička říkala, že to u tety Kláry vypadá jako na zámku. Tak jsem zvědavej.

Šli jsme se strejdou chvíli po silnici a potom po kamínkové cestě. Po pravé straně byl les a vlevo nic, jen pole a louky. A najednou jsem ten zámek uviděl. Čím víc jsme se blížili, tím byl krásnější.

„Jé,“ zahulákala Alibabička, „to je moc hezký.“

Blížili jsme se k velikýmu pomalovanýmu domu. Na zdi byla spousta krásných obrázků.

„Nejvíc se mi líbí sluníčka, jak se smějí a drží za ruce,“ řekla Alibabička a zakopla přitom o tak malej kámen, že bych nevěřil, že o něco takovýho může normální člověk zakopnout.

6

Maminka i babička měly pravdu. Je to tu jako v pohádce i jako na zámku. Spousta místností, spousta krásných a zvláštních věcí. Nikdy předtím jsem nic takovýho neviděl. Na zdech visí hodně obrazů od strejdy Ivana a v každé místnosti je nějaká keramika od tety Kláry. Schodiště je plný keramických zvířátek — na každým schodu u zdi sedí jedno. Všude je plno zvonečků. Všechno je tu krásný a kouzelný a taky to tu voní.

Když jsme se vítali s tetou, Vítkem a Lucinkou, připadalo mi to, jako když se v jednom kresleným filmu na louce vítala zvířátka. Nevím, jak se ten film jmenoval, ale všichni se s každým políbili a radostně vyhazovali do vzduchu zadní nožky.

Teta Klára se nás ptala, jestli chceme bydlet sami v pokoji, nebo s Vítkem a Luckou dohromady. Alibabička řekla, že dohromady, a tím se to rozhodlo.

Když jsme si prohlídli dům a krásnou zahradu, tak jsme se najedli a vyrazili na procházku. Bylo moc hezky. Svítilo sluníčko.

Vstoupili jsme do lesa, a já si uvědomil, že mám radost. Jakoby radost z lesa nebo ze života nebo co. Nebo radost z toho všeho. Vedle mě šla teta Klára. Usmívala se a všiml jsem si, že na ni moc krásně svítí slunce. Na chvíli se mi zdálo, jako by ani nebyla živá, ale slunečná. Princezna ze slunečních paprsků. Rekl jsem tetě o té radosti. Odpověděla, že mi rozumí. Ze je to prostě radost z „teď“. A že se to tak někdy člověku stane. Ze ho to vtáhne.

„Kam vtáhne?“ zeptal jsem se, protože jsem chtěl vědět, jak se to řekne ve slovech.

„Do toho všeho, co je,“ odpověděla teta Klára. „Do ,teď‘. Do radosti. Do života...,“ pokračovala.

„A to je jedno a to samý?“ zeptal jsem se. „To ,teď‘ je stejný s tím ,do toho všeho, co je‘?“

A teta Klára mi řekla, že když se dostanu do toho „teď“, tak se vlastně dostanu „do toho všeho, co je“.

Vždycky jsem věděl, že teta Klára je trochu jiná. Mám ji moc rád. Maminku, tatínka a babičku taky. Ale teta Klára má v sobě něco, co oni nemají. Někdy, když mluví, tak vím, že tohle mi může říct jedině ona. Maminka, tatínek ani babička by tomu nerozuměli. A někdy se mi až zatají dech, když teta Klára vypráví o něčem, o čem jsem si myslel, že vím jenom já. Šíleně mě překvapí, když říká věci, který znám moc dobře a o kterých jsem si myslel, že ani nejdou říct. Vlastně to jsou jenom nějaký pocity nebo sny nebo co. Nebo nějaký přemýšlení.

A tak jsem se už nemohl dočkat, co mi teta Klára řekne, až se jí zeptám, proč jsme tady na tom světě. Určitě mi odpoví jinak než maminka, tatínek, babička a vůbec všichni lidi, kterých jsem se ptal.

Pamatuju si, jak jsem se leknul a nějak zvláštně vevnitř zastavil, když mi dal kdysi tatínek facku kvůli tomu, že jsem shodil ze zdi obrovský zrcadlo. Stejně tak jsem se teď jako by leknul nebo zastavil nebo přimrazil nebo co, když mi teta Klára odpověděla, že jsme tady na tom světě proto, abychom poznali, kdo jsme. Abychom našli sami sebe. Tolikrát jsem přemýšlel, proč jsme se sem my lidi asi tak narodili. Nebo vlastně konkrétně já, proč jsem se sem narodil. A kdo to jako jsem, to já. Ten kluk, co má maminku a tatínka a sestřičku a chodí do školy. Co to jako je?

Měl jsem velikou radost, když řekla, že jsme tady proto, abysme poznali, kdo jsme. Ale nebyla to jenom radost. Bylo to, jako když jsem se kdysi ztratil mezi panelákama a potom jsem konečně našel ten náš. Byla to radost s úlevou. Spokojenost. Něco jako: „No jóó! Vždyť jóó! To je přece jasný! Tak už to vím i ve slovech!“

Řekl jsem tetě Kláře, že jsem se už na to ptal hodně lidí, ale že její odpověď se mi líbí nejvíc. A že babička říkala, že ona na tom světě byla proto, aby vychovala ji a maminku a starala se o dědečka a měla se s ním ráda.

A teta Klára odpověděla, že tím babička řekla to stejný, protože ona tím vlastně taky poznávala sama sebe. A že vším, co člověk dělá, poznává sám sebe. I když o tom třeba neví. Ale že je to tak ve vesmíru zařízený, že každej dělá to, co zrovna k tomu svýmu poznávání potřebuje a co si sám kdysi vybral, že bude dělat, až se sem narodí. Někdo vychovává děti, někdo zpívá, někdo chodí po horách, někdo řídí banku. A teta říkala, že jsou i lidi, který třeba celý dny sedí v místnosti nebo v jeskyni a pokoušejí se přijít na to, kdo vlastně ve skutečnosti jsou, úplně sami a potichu. A pak teta řekla, že to má všechno stejnou hodnotu, protože to všechno vede člověka k tomu, aby poznal, kdo doopravdy je.

„A když někdo dělá něco špatnýho, tak ho to taky vede k tomu, aby se poznal?“ zeptal jsem se, a teta odpověděla, že ano.

A pak jsem se zeptal tety, kdo teda ve skutečnosti jsem. A teta se usmála a kopla do šišky na cestě a dlouho nic neříkala.

„Asi se ptám trochu divně,“ řekl jsem tetě, protože pořád neodpovídala.

„Ne, ptáš se dobře,“ řekla teta, „ale musíš se ptát sebe, protože na to si můžeš odpovědět jedině ty sám. Ta opravdová odpověď je v tobě.“ Sluníčko pořád svítilo a ve vzduchu něco vonělo. Asi to byl les. „Ve mně? A kde?“ zeptal jsem se.

„Uvnitř. Jsi to vlastně ty sám,“ řekla teta a přivřela oči před sluníčkem. „A sám už na sebe čekáš, až se objevíš.“ Teď jsem kopl do šišky zase já. „Tak už tam na sebe čekám?“ zeptal jsem se. „Jo,“ řekla teta a zase kopla do šišky.

„A nemusí se to tam nejdřív vytvořit? Ta odpověď na to, kdo jsem...,“ zeptal jsem se.

„Ne,“ usmála se teta, „skutečná odpověď na to, kdo ve skutečnosti jsi, je to, kdo ve skutečnosti jsi. A to, kdo ve skutečnosti jsi, existuje pořád. Vždycky to existovalo a vždycky to bude existovat.“

Zastavil jsem se a podíval se na tetu.

„Takže vlastně nikdy neumřu?“ zeptal jsem se.

„To, kdo ve skutečnosti jsi, nikdy neumře,“ řekla teta a zadívala se mi do očí.

„Myslel jsem si to, i když... lidi přece umírají...,“ znovu jsem se podíval na tetu.

„Lidi umírají, ale neumírá to, kdo ve skutečnosti jsou. Umírají jim jenom těla.“

Šli jsme dál a pak jsem řekl tetě, že by mě ale stejně moc zajímalo, kdo teda ve skutečnosti jsem.

„Někdy mám takovej pocit, že vím, kdo jsem jako to já. Jako bych byl prostě nějakej pocit nebo co,“ řekl jsem a zase se podíval na tetu Kláru.

„Ne,“ řekla teta, „to, co opravdu jsi, není pocit. Nejsme ani pocity, ani myšlenky, ani těla. Naše skutečná podstata je za tím vším.“ Teta se usmála, já jsem se usmál, les se usmál.

„Ale jak za tím vším?“ zeptal jsem se.

„No tak, že to všechno umlkne a bude to zticha. Úplně potichu. Alespoň na chvíli, když budou zticha tělo, myšlenky a pocity, tak můžeš přicházet k sobě, k tomu, kdo opravdu jsi.“

Chvíli jsem byl zticha, ale nejraději bych se zeptal, co tam teda jako je, za tím vším, jenže mi už začalo připadat, že se moc hloupě vyptávám. Moc dlouho a moc hloupě. Ale nedalo mi to a než jsem nakopnul sedmou šišku, už jsem se zase zeptal. Co tam teda jako za tím vším je. A pak mě napadlo, že je tam třeba něco dobrýho. Že je tam dobro. A řekl jsem to nahlas.

„Není tam ani dobro, ani zlo,“ řekla teta, „dobro a zlo jsou jenom tam, kde jsou myšlenky a pocity.“

Zase jsem byl zticha a už jsem se neptal. Jenom jsem tetě Kláře řekl, že jsem to tam někde uvnitř tak lehce věděl, že není možný, aby to moje já umřelo.

A teta se usmála a řekla, že tam někde uvnitř to ví každej a hlavně děti. Jenomže potom, tím jak žijou, na to zapomenou. Pak se prý do toho života tak zažijou, že jako dospělí už ani nevědí, že mají nějaký „uvnitř“, říkala teta.

Sluníčko pořád pálilo, les voněl a trochu se i houpal, jak foukal vítr. Bylo mi moc hezky a rozhodl jsem se, že se do toho svýho života nikdy nezažiju tak, abych nevěděl, co mám uvnitř a abych zapomněl, že to, kdo opravdu jsem, nikdy neumírá.

7

Při večeři jsme se nasmáli, protože strejda Ivan začal napodobovat tetu Kláru. Začalo to, už když jsme seděli za stolem a čekali, až nám teta namaže chleba tvarohem. Stála k nám zády, potichu si zpívala a malinko kroutila zadkem. Strejda si stoupnul za ni a dělal přesně to, co teta. Potom tichoulince zašeptal, abysme si šli všichni stoupnout za něj a dělali to taky.

Potichu jsme vstali. Byli jsme jako dlouhá šňůrka tichých myšek. Šňůrka plná tetiných pohybů. Jenže Alibabička to dlouho nevydržela a začala se smát. Potom šla k tetě a všechno jí řekla. No, ale já si myslím, že to teta asi stejně věděla.

Potom teta řekla strejdovi, že by potřebovala nabrousit nůž a strejda začal volat „Nůůžkýý, nóžéé, brousíím!“ Křičel to hodněkrát dokola a my s ním. Potom přestal. My jsme ještě chvíli ječeli, ale ne dlouho. Když jsme přestali, řekla teta, že slyšela praskat zeď, ale myslím, že nás jen tak strašila. Strejda řekl, že bysme se v tom případě měli hned pustit do jídla. Kdyby nás to zasypalo, říkal strejda, tak abysme byli najedený.

Pak někdo zazvonil a Alibabička řekla: „Strašidlo je tu.“ Strejda řekl: „Tu ještě ne. Zatím pořád tam. Za dveřma.“

Teta řekla: „Co zase chce? Bylo tu včera.“

Vítek řekl: „Krade malý děti, ale tady žádný nejsou.“

Lucinka řekla: „To jsem teda zvědavá, co teď bude.“

Zvonek zazvonil ještě jednou, já jsem neřekl nic a Alibabička se rozbrečela.

Otevřít šel strejda. Alibabičku si teta posadila na klín a hladila ji po vlasech. Všichni jsme se dívali na dveře kuchyně. První vešel medvěd — chlupatej vousatej strejda Ivan. A za medvědem šla nějaká holka.

„Tak, to je Olinka,“ řekla teta, „a to je Alenka a Ramek.“

Taková Olinka, a já mám zrovna tak blbý jméno! Někdy si říkám, jak mi ho vůbec mohli dát. Jmenuju se Aram a někdy mi to hodně vadí. Olinka řekla ahoj, potom jsem řekl ahoj já a nakonec Alibabička, která ještě pořád seděla u tety.

Olinka se usmála, já jsem se usmál a Alibabička začala smrkat. Potom Olinka hned zase odešla, protože už prý je pozdě a její maminka ji poslala jen něco vrátit tetě.

Řekl jsem nahlas, co jsem si před chvílí pomyslel o tom svým jménu, a teta řekla, že jí jako blbý nepřipadá. Strejda Ivan řekl, že i jeden arménskej hudební skladatel se jmenoval Aram a přežil to. A možná prý si ani nestěžoval.

Teta se podívala nejdřív na mě a potom na strejdu. Hlasem neřekla nic, ale těma očima teda jo. Těma očima řekla strejdovi něco jako aby toho nechal.

„A víš něco víc o tom jménu?“ zeptala se mě teta.

„Jak víc?“ řekl jsem, „vím akorát, že ho mám po dědečkovi.“

„No, máš ho nejenom po dědečkovi, ale hlavně proto, že to tak maminka a tatínek cítili. Že tvoje maminka a tvůj tatínek cítili, že by se jejich děťátko mohlo takhle jmenovat.“

Byl jsem trochu nevrlej a nevím proč, ale chtěl jsem být i protivnej, a tak jsem řekl, že maminka a tatínek měli asi rýmu.

Teta mluvila dál a říkala, že je docela možný, že jméno přicházejícího děťátka je někdy už jakoby hotový, že visí ve vzduchu a že jenom čeká, až si ho maminka a tatínek přitáhnou k sobě. Až je to jméno jakoby napadne.

„Všechno, co je, Ramku, vydává do prostoru svoji povahu, svoji energii. I slova,“ pověděla teta a byla u toho milá a zvláštní zároveň.

„Všechno?“ skočil jsem jí do řeči.

„Všechno... Domy, věci, řeky, stromy, květiny, zvířata, lidi, slova, slabiky, zvuky. A taky každý jméno má svoji povahu. A člověk dostává takový jméno, který ladí s tím, co tady na tom světě bude dělat. Který ladí s jeho způsobem poznávání sebe sama. No a myslím, Ramku, že když se jmenuješ Aram, tak je to pro tebe to nejlepší jméno. Možná sis ho vybral třeba i sám, než jsi přišel na svět. A teď si to ještě neuvědomuješ.“

„Třeba..., a nebo ti to bylo úplně jedno,“ řekl strejda, cvrnknul mě do nosu a odešel.

„Třeba..., a nebo ti to bylo úplně jedno,“ zopakovala Lucinka a po ní hned Alibabička. Alibabička mě dokonce chtěla taky cvrnknout do nosu, ale já jsem uhnul. Teta při tom mým uhýbání řekla, že si myslí, že Aram je fakt moc dobrý jméno, protože obsahuje slabiku „ram“, a to je prý úžasná slabika.

Zeptal jsem se proč a teta řekla, že jsou v ní vznešený a silný vibrace. Řekl jsem tetě, že asi vím, co je to vznešený a silný, ale že nevím, co je to vibrace a teta odpověděla, že to je vlnění.

„Vlnění, jako když hodím kamínek do rybníka?“ zeptal jsem se. „Jo, tak nějak. Prostě vhodíš kamínek do rybníka a v ten moment to něco způsobí, něco se dá do pohybu. Když na tebe zavolám ,Ramku!‘, tak dávám do pohybu ty energie, ty síly, který jsou v tom slově obsažený.“

Řekl jsem tetě, že asi vím, jak to myslí, ale že mi to jméno připadá divný možná proto, že je takový neobvyklý. Vlastně ani žádnýho jinýho Arama neznám.

Teta mi řekla, že bych k tomu jménu měl mít co nejlepší vztah, protože prý odmítáním svýho jména vlastně tak trochu odmítám i sám sebe. A potom šla pro jakousi knihu o jménech a řekla mi, že mám moc krásný jméno, protože jazykovědci prý jeho význam vysvětlují buď jako „vznešený“, nebo jako „klid a mír“.

Teta se na mě podívala a řekla, že je fajn mít jméno takovýho významu a že jestli kvůli tomu budu ještě brumlat, tak že jsem prý pěkná šiška.

Věděl jsem, že to teta všechno říká tak trochu schválně, aby mě uklidnila, ale i přesto, že jsem to věděl, mě uklidnila. Jako by se mi to jméno začalo trochu líbit. Ale jenom trochu, trošininku.

A pak jsem se ještě zeptal, jestli mají všechna jména dobrej význam a teta řekla, že některý ano a některý už míň.

„A co potom mají ty lidi dělat?“ zeptal jsem se.

A teta řekla, že tu rozhodující sílu a volbu má člověk stejně v sobě, a když bude chtít, může dokázat cokoli, ať má jméno jakýhokoli významu. A že je to tak se vším. Ať člověka ovlivňuje cokoli, on sám má v sobě obrovskou moc všechno změnit a čehokoliv dosáhnout.

„Fakt?“ zeptal jsem se, zatímco Lucinka tetě udělala prstama na hlavě rohy.

„Fakt,“ odpověděla teta a Alibabička s Lucinkou se začaly smát. „To je hezký,“ řekl jsem a pomyslel si, že jsem to možná už někde v sobě věděl.

„Je,“ usmála se teta.

„Já si taky myslím, že je to hezký,“ zašeptala Lucinka Alibabičce do ucha a pak obě vyprskly smíchy.

8

Když nám večer teta dala pusu na dobrou noc, zhasla a odešla, chvíli jsme si povídali. Potom Lucinka vylezla potmě z postele a ukazovala Alibabičce jakousi rtěnku nebo co. Alibabička se zeptala, jestli je opravdická a Lucinka odpověděla, že je.

Pak zalezla zase zpátky do postele a začala vyprávět o třpytících se hvězdičkách, který měla ve vlasech, když byla na školním plese za lesní vílu. Potom řekla Alibabičce, že jestli chce, může jít k ní. Alibabička chtěla, a tak si k ní vlezla.

Nevím, za jak dlouho, ale najednou jsem si všimnul, že v pokoji je ticho. Všichni usnuli, jenom já jsem nemohl spát. Všechno okolo mě bylo jiný. Peřina, postel, pokojík a určitě i ta tma. No, tak tma asi ne. Tma je asi pořád jedna a ta samá. Vlastně určitě. Byla to pořád ta moje tma. Tma, kterou znám a kterou mám rád. Někdy si s ní hraju. Líbí se mi, jak dokáže být všude. Taky to zkouším. Ležím v posteli, ale přitom si představuju, že jsem nad domy, stromy, nad celým městem, vlastně všude, v celým vesmíru.

A tak jsem si zase začal hrát na tmu a představoval si, že jsem to já. Poslední dobou mě moc baví být tma mezi listy stromu. Ty listy se houpají a hladí mě a já zase hladím je. Nejčastěji to tak dělám s naším stromem, co stojí napravo před domem. Když večer usínám, jako tma si vlezu do jeho větví a mazlíme se spolu. Vím, že mu to dělá dobře. A taky vím, že mě má rád. Poznám to. Vždycky když jdu ráno okolo něj do školy, ví, že jsem to já, kdo byl včera večer u něj.

Já vím, že stromy nemůžou mluvit, ale stejně tak vím, že určitě mluví. Ale ne slovama. Je to nějak jinak. A tak jsem si vzpomněl zase na ten náš strom a napadlo mě, že to vlastně vůbec nevadí, že jsem teď od něj daleko. Napadlo mě, že u něj můžu být okamžitě. A tak jsem se proměnil v tmu a hned jsem byl u něj. Měl velkou radost, že jsem přišel. A jak jsem tak byl u něj, úplně tichounkej a bez pohybu, najednou jsem zjistil, že brečím. Nechal jsem to tak, nic jsem s tím nedělal, prostě jsem brečel. A došlo mi, že jsem byl asi trochu smutnej, ale nevěděl jsem o tom. Možná se mi stýskalo, možná po mamince. Nevím. Taky možná, že jsem byl smutnej jenom tak. Fakt nevím. Ale můj strom to všechno věděl. Věděl, co mi je, asi líp než já. A byl na mě moc hodnej. A pak jsem si uvědomil, že už asi ne-

jsem ta tma, na kterou jsem si hrál. Vůbec jsem nevěděl, co jsem. Vím jenom, že to bylo hodně a hodně a hodně příjemný a krásný.

K sobě do postele jsem se už nevrátil. Zůstal jsem se svým stromem.

9

„Cililililililink!“ ozývalo se všude v pokoji, když jsem otvíral oči.

„Vstáváme, princi Spinkálku,“ volala na mě Lucinka a než jsem se rozhlídl po pokoji, stačila si ke mně sehnout a vzít mi peřinu. Alibabička se tomu smála jako blázen. Potom ke mně přišla i ona a vzala mi polštář.

„Vstáváme, synáčku chrápáčku, synáčku královny Chrapolíny a krále Ochrapy Hrozného,“ volaly na mě obě a zvonily u toho nějakýma zvonečkama. Pak znovu zopakovaly tu větu o těch synáčcích, králích a královnách, ale tentokrát to už nějak popletly.

„Rychle, nebo s náma nepůjdeš a zůstaneš doma s tetou,“ pokřikovala na mě Alibabička. Chtěl jsem se zeptat, kam jdeme, ale schválně jsem se nezeptal.

U snídaně jsem se dozvěděl, že jdeme se strejdou Ivanem k rybníku. Taky pojedeme na lodičce. To bude docela prima. Ale stejně tak bych tu klidně zůstal s tetou Klárou. Rád si s ní povídám. Už když jsem vešel do kuchyně, měla ve vlasech spoustu barevných kolíčků na prádlo a zpívala si. Vypadala legračně.

„To víš, byla jsem u kadeřníka, teda vlastně u dvou kadeřnic,“ mrkla na mě teta a nalila mi čaj.

„U mě byly taky,“ řekl jsem, „probudily mě, ale naštěstí nestříhaly.“

„Jo jo, jsou to ranní čiperky,“ řekla zase teta.

Možná by řekla i víc, ale spadly jí na zem dva kolíčky. Vítek seděl vedle mě a dojídal chleba s krásně červenou paprikou. Vtom se ve dveřích objevil strejda s holkama. Měly na sobě záchranný vesty a bílý kloboučky.

„Tak, nástup! Vyrážíme!“ zakřičel strejda medvěd.

Cestou jsme zpomalili u nějakýho domku a Lucinka tam zazvonila na zvonek.

„Tady bydlí Olinka,“ řekla Alibabičce. Pak se k ní natočila a začala k ní mluvit šeptavým hlasem tak, že jsme to stejně všichni slyšeli: „Má hodně nemocnou maminku. Prý možná brzo umře.“

„Kvá, kvá, kvá,“ udělal na Lucinku Vítek.

„Olinka jde s náma?“ zeptal jsem se a Lucinka odpověděla, že jasně, že jde s náma. Ale to už Olinka vycházela ze dveří. Měla krásný dlouhý zlatý vlasy učesaný do culíku, krátký červený šaty a velký nafukovací rukávy. Když přišla blíž, všiml jsem si, že má ve vlasech na každé straně malou beruškovou sponku a vzadu na gumičce velkýho fialovýho motýla. Asi z umělé hmoty, ale byl krásnej.

„Řekla jsi mamince, že se budeme vracet až kolem oběda?“ zeptal se jí strejda. Olinka přikývla a my všichni zrychlili krok. Teda krok zrychlil strejda medvěd a my ostatní se hnali za ním. Sluníčko svítilo, vítr ani moc nefoukal. Bylo horko a už jsem se těšil k vodě.

U rybníka bylo krásně. Okolo na břehu stály obrovský stromy. Vysoký a silný. Pozdravil jsem se s nima. Chvíli jsem se na ně díval a pak jsem ucítil, že to jsou moc hodný stromy. A taky určitě hodně vědí. Ale ne hlavní města států nebo malou násobilku, ale třeba to, jestli mám radost nebo smutek. Strejda říkal, že jsou to smuteční vrby a olše.

Nejprve jsme se všichni koupali. Potom jsme nastoupili do modré lodičky, která byla přivázaná ke stromu kousek od nás. Alibabička při nastupování asi dvakrát vypískla, protože loďka se prudce zakymácela. Lucinka jí řekla, že se vůbec nemusí bát, že to tak při nastupování bývá. Alibabička se zeptala, jestli se už někdy se strejdou převrátili. Lucinka odpověděla, že ne, ale strejda medvěd řekl, že už hodněkrát, že upovídaný a odmlouvavý děti loďka prostě převrací.

Alibabička na chvilku zmlkla a asi přemýšlela, jestli se to vztahuje i na ni. Jak ji znám, určitě jí vyšlo, že ne, ale taky jí určitě došlo, že jestli se to týká kohokoliv jinýho v loďce, převrátí se taky.

U vesla seděl strejda s Vítkem. Potom mi strejda řekl, že až se vytočíme, sednu si místo něj a můžu si to taky zkusit.

Když jsme si se strejdou přesedali, Alibabička zase vypískla a Lucinka jí znovu řekla, ať se nebojí. Ze začátku mi veslování moc nešlo. Taky jsem nechtě hodně šplíchal veslem vodu a holky trochu ječely, ale potom už to bylo docela dobrý.

Připluli jsme doprostřed rybníka a na chvíli se tam zastavili. Sluníčko hodně pálilo, ale dalo se to vydržet. Představoval jsem si, že jsme na moři a že široko daleko nic není. Jenom my. Z dálky se k nám přibližovala tlustá paní na lehátku a jeden rychlej kraulovej plavec. Pro mě to ale byli žraloci.

Zrovna jsem si pomyslel, že je to tu moc hezký, když se Olinka zeptala Vítka, jestli by ji nepošplíchal veslem, že je jí horko. Škoda, že to neřekla mně. Taky by to bylo jednodušší, protože já jsem to veslo držel v ruce. Vítek ne. Ále co, nevadí. Jeho zná dýl než mě. Takže je jasný, že to řekla jemu.

Potom se Lucinka zeptala strejdy, jestli můžeme jít do vody a strejda řekl, že ano. Alibabičku zajímalo, jestli tady dosáhne na dno. Strejda jí odpověděl, že tady ne, ale že to přece vůbec nevadí, když umí plavat a k tomu má ještě záchrannou vestu. Alibabička řekla, že teda radši nikam nejde a bude se na nás dívat z loďky. Strejda řekl, že by to byla škoda, protože prý kdo se jednou uprostřed rybníka vykoupe, ten bude celej rok zdravej jako řípa.

„Podívej, já se tady taky normálně koupu,“ vyhrkla Lucinka a přes pravej bok loďky hupla do vody. Po ní tam vlezl Vítek. „Nic to není, pojď!“ křičela na Alibabičku Lucinka.

„Pro tebe, když jsi na to zvyklá!“ odpověděla jí Alibabička. Nakonec to dopadlo tak, že strejda Alibabičce do vody pomohl. Nejdřív ji držel, ale potom sestřička souhlasila s tím, že to zkusí sama.

„Je to dobrý, ale raději nechci zkoušet, jestli dosáhnu nebo nedosáhnu na dno,“ volala Alibabička na celý kolo. „Né-dósáhnéééš,“ zakřičela na ni Lucinka.

„Si blbá, neříkej mi to! Já to nechci vědět,“ rozčílila se Alibabička a potom už nikdo nic neříkal.

Zrovna, když jsem se rozhodl, že půjdu taky do vody, vystrčila Olinka nohy z loďky tak, že se patama dotýkala hladiny. Potom zavřela oči a nastavila obličej směrem ke sluníčku. Řekl jsem si, že vlastně do vody nemusím, že si taky jenom zchladím nohy z loďky.

Byl jsem rád, že jsem s Olinkou sám, představoval jsem si, že je princezna a já námořník. Topila se v moři, vlny ji unášely, ale já ji vytáhl a zachránil. Nic neříkala, protože byla hrozně unavená. Teď leží v mé lodi a spí.

Je to moc krásná princezna. Sedím u ní a dívám se na její zlatý vlasy. Čekám, až se probudí. Trvá to už dlouho. Jsem zvědavej, co mi odpoví, až se jí zeptám, jestli by se mnou nechtěla na této lodi obeplout celej svět. Společně bysme se dívali do moře, na oblohu a nechávali se ovívat větrem. Je to moc dobrá loď. Olinka by se nemusela ničeho bát, protože i já jsem dobrej námořník.

Princezna se však pořád neprobouzela, a tak jsem se rozhodl, že ji probudím sám. Sklonil jsem se k ní, pohladil ji po zlatých vlasech a rukou se dotkl jejích rtů. Nic. A tak jsem se přiblížil svým obličejem k jejímu. Byl jsem u ní hodně hodně blizoučko. Chvíli jsem tak zůstal a potom jsem se svýma rtama dotknul jejích...

Vtom jsem se ale hrozně leknul, že si třeba Olinka chytla míchanici mojích myšlenek a nálad. Co když to poznala? Co když ucítila, že si ji představuju jako princeznu, které jsem dal pusu? Podíval jsem se na ni ... Měla pořád zavřený oči a vůbec se nehýbala. Ale raději jsem se už na ni nedíval, protože jsem nechtěl, aby věděla, že se na ni dívám. I když měla zavřený oči, mohla to poznat. To já taky poznám i se zavřenýma očima, jestli se na mě někdo dívá nebo ne. Skočil jsem do vody a chvíli plaval směrem k našemu břehu.

Když jsem se vracel zpátky k loďce, viděl jsem Lucinku s Alibabičkou, jak lezou strejdovi na ramena a skáčou z nich do vody. Olinka seděla pořád s obličejem nastaveným ke sluníčku a myslím, že se vůbec nehýbala. Když jsem připlaval až k loďce, zakřičel strejda: „A všichni nááástup! Jedeme zpááátky! Jedeme na oběééd!“

Vlezli jsme do loďky a drkotali zubama. I Vítek. Strejda vesloval sám a jedinej on neměl husí kůži. Asi ani Olinka ne, ale na ni jsem se podívat nechtěl. Potom zafoukal vítr a něco se začalo dotýkat mý hlavy. Pootočil jsem se. Kolem mě vlály Olinčiny rozpuštěný vlasy. Šimraly mě po tváři. Pak se Olinka ohnala pravou rukou a sepnula si vlasy do culíku. Neviděl jsem na něj, ale určitě v něm pořád seděl ten umělohmotnej fialovej motýl.

10

K obědu byly červený fazole v nějaké omáčce z rajčat. Moc mi chutnaly a dojedl jsem je i po Alibabičce, která už nemohla. Potom se všichni vrátili k rybníku, jenom Olinka nešla a já se rozhodl, že zůstanu doma s tetou Klárou.

Nejdřív jsme byli v kuchyni, protože teta dělala jakousi pomazánku z tvarohu a cibule. Pak jsme vešli do pokojíku, kde byla hromada nějakýho prádla a teta začala žehlit. Zeptala se mě, jestli bych si nechtěl třeba kreslit nebo číst nebo poslouchat hudbu. Řekl jsem, že ne a teta se mě zeptala, jestli se mi líbilo u rybníka. Odpověděl jsem, že se mi tam líbilo moc. Na lodičce i ve vodě. A na břehu hlavně stromy.

A pak jsem tetě začal trochu povídat o tom svým stromu u nás doma a teta poslouchala a usmívala se. Když jsem skončil, pověděla mi, že to jsou moc hezký zážitky. A začala vyprávět, že vlastně všechno okolo nás je živý a že i stromy jsou živý bytosti. A že i celá naše planeta je živá bytost. A celej náš vesmír je živá bytost.

Zeptal jsem se tety, jestli má naše zeměkoule třeba někde oči nebo uši, když je živá. A teta řekla, že nepotřebuje mít oči ani uši, že prostě vnímá i tak. Řekla, že to jen člověk si myslí, že k tomu, aby poznával věci, potřebuje oči, uši, nos, rozum. Řekla, že sice jde poznávat i takto, ale že takovýto poznávání je omezený jen na to, co slyším, vidím... Řekla, že všechno může být i úplně jinak, než se nám zdá...

Podíval jsem se na tetu. Nevím proč, ale najednou mi připomněla žirafu. Asi kvůli tomu tričku se žlutohnědýma skvrnama a taky u toho žehlení měla tak divně vytočenej krk a vůbec, připadala mi celá nějaká vysoká.

Teta žirafa povídala dál a říkala, že jsou i jiný světy, kde je to jinak, kde platí jiný zákonitosti a jiný způsoby poznávání. Říkala, že náš oficiální způsob poznávání není příliš dokonalej.

A tak jsem se zeptal, jakej způsob poznávání je dokonalejší a teta odpověděla, že úplně nejvíc něco poznám tak, když se tím stanu. Řekla, že třeba strom nejvíc poznám tak, když se jím stanu nebo když se napojím na jeho vědomí. Nebo když budu mít prostě jen snahu ho prožít.

„A to jde?“ zeptal jsem se.

„No jasně. Jde to a ty to do určité míry taky děláš. A můžeš takhle o tom stromu vědět mnohem víc než studovanej botanik,“ odpověděla teta.

Zavřel jsem oči a zkoušel si představit, jaký to je, prožívat strom.

„A potom už, Ramku, nejde o ten strom, o rozlišování co je co, ale potom se ti tím ponořením se do toho stromu tak nějak rozplynou i hranice a budeš blíž podstatě všeho.“

Myslím, že jsem věděl, jak to teta myslí a zkoušel jsem si to představit, ale asi by mi to šlo líp, kdybych byl úplně sám. Když jsem sám, jdou mi představy líp.

Tetička pořád žehlila a pokračovala v tom povídání. Někomu by to možná přišlo legrační, ale mně ne. Já mám takový povídání, který není normální, rád.

„Ve škole se, Ramku, učíme o tvarech listů, učíme se názvy květin a třeba kde který druhy rostou. Je to sice asi dobrý pro fungování v této společnosti a snad k procvičování paměti, ale jinak to není důležitý. Jsou to prostě údaje, vědomosti, formy, tvary, symboly, který se stejně jednou rozplynou. Myslím, že mnohem důležitější je učit se přímo to, co vede k tomu podstatnýmu,“ řekla teta, pozvedla žehličku do vzduchu a jenom se na mě dívala.

Když jsem se zeptal tety, co to teda jako je, to podstatný, žehlila zrovna fialový tričko. Nejdřív rukávy, potom zbytek a potom řekla, že láska.

„Co láska?“ zeptal jsem se. „Jako že to podstatný je... láska?“ zeptal jsem se znovu.

„Jo,“ odpověděla teta.

„Ale vždyť jsi říkala, že jsme tady na tom světě proto, abysme poznali, kdo jsme. Tak jsem si tak trochu myslel, že to je právě to podstatný,“ řekl jsem.

„Ale to je pořád jedno a to samý,“ odpověděla teta. „Láska a poznání sebe sama a tím vlastně všeho, je jeden a ten samej stav. A vlastně je to to jediný, co opravdu existuje,“ řekla teta. „Všechno ostatní, tak jak žijeme, z nás pomalinku kousíček po kousíčku odpadává. A bude odpadávat tak dlouho, dokud z nás nezbude nic než láska. Nic, než to, co ve skutečnosti jsme.“

„A my jsme ve skutečnosti láska?“ zeptal jsem se a teta kývla.

Začal jsem si představovat, že vždycky, když zase něco novýho poznám v tom svým poznávání sebe sama a vlastně všeho, jak říká teťulinda, tak ze mě právě odpadne jeden kousilínek, rozplyne se a už není. A pak jsem začal přemýšlet, jak takovej odpadnutej kousíček asi vypadá.

„Teto a z čeho konkrétně jsou vlastně ty kousíčky?“

Teta se usmála a řekla, že jsou to různý představy, vlastnosti, nevědomost. Potom jsme byli chvíli úplně zticha. Teta potichu žehlila a já jsem potichu koukal.

A pak jsme se začali bavit o tom, jak je ten vesmír rozmanitej a že možný je fakt všechno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomerančová vůně chce tančit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.