Duše bojovníků Heike na dně mořském (vpravo Taira no Tomomori)

Pád Republiky Ezo (1869)

EDICE

Polozapomenuté

války

Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

PhDr. Petr Hofman (Vojenský historický archiv)

prof. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin
na FF UK)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc. (předseda Klubu autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

EDICE

ROMAN KODET

Války
samurajů

KONFLIKTY
STARÉHO JAPONSKA
1156–1877

Recenzovali:

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc.

PhDr. Jan Kočvar, Ph.D.

Copyright © Roman Kodet, 2015

Cover © Karel Kárász, 2015

Drawings © Zbyněk Rak, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2015

ISBN 978-80-7425-452-9 (ePub)

ISBN 978-80-7425-453-6 (mobi)

OBSAH

Úvod

Úsvit samurajů

Vzestup rodu Taira

Pád rodu Taira

Jošicuneho pomsta

Císařství vrací úder

Návrat samuraje

Počátek chaosu

Období válčících států

Válka o Říši středu

Hidejošiho dědictví

Počátek sakoku

Pax Tokugawa

Soumrak Tokugawů

Poslední samuraj

Závěr

Slovníček vybraných pojmů

Chronologie nejvýznamnějších událostí

Bibliografie

Summary

Obrazová příloha

Japonské provincie a místa významných bitev

Hlavní větev rodu Minamoto ve 12. století

Rod Taira ve 12. století

Rodokmen šógunů z rodu Tokugawa

Japonští císaři ve 12. století

ÚVOD

Termín samuraj evokuje u širší veřejnosti obraz silného a statečného válečníka, kterého většina z nás zná z japonských a amerických filmů, knih nebo komiksů. Nakolik však naše představa odpovídá skutečnosti, vlastně ani mnohdy nevíme, většina čtenářů jistě zná legendami opředený samurajský meč, starší generace slavnou Kurosawovu ságu Sedm samurajů nebo akční řežby Suzuki Noribumiho, mladší pak americký velkofilm Poslední samuraj volně zpracovaný podle osudů jednoho z posledních samurajských hrdinů Saigóa Takamoriho, nebo film 47 róninů, jenž má ale s historickou realitou pramálo společného.

Dalším zdrojem informací o válečnících země vycházejícího slunce v českém prostředí je řada beletristických zpracování tohoto námětu. Patrně nejznámější z nich je monumentální román Šógun od Jamese Clavella, jehož seriálová podoba nadchla celou generaci diváků a která v nich vzbudila zájem o Japonsko. Přestože je jeho děj založen na skutečných událostech, autor si řadu historických skutečností upravil pro potřeby knihy natolik, že se výsledný obraz v mnoha bodech zásadně odlišuje od historické skutečnosti. Na podmanivosti zmíněného díla to však neubírá nic ani pro historika. Mnohem přesnější jsou poněkud idealistické publikace Jošikawy Eidžiho, které si u čtenářů, zajímajících se o středověké Japonsko, získaly značnou oblibu. Pokud hovoříme o odborné nebo populárně-naučné literatuře, je český knižní trh poněkud skoupý. Přestože jsou k dispozici přehledové práce s povedenou obrazovou výbavou, ucelené dílo chybí. Nelze se proto divit, že o samurajích panuje stále řada mýtů a polopravd. Cílem této publikace je proto zaplnit určitou mezeru na českém knižním trhu, a pokud to je možné, přístupnou formou předložit komplexní přehled dějin „válek samurajů“, jak si autor dovolil nazvat sérii válečných konfliktů v dějinách Japonska.

Tento úkol však není úplně jednoduchý, neboť bylo zapotřebí vypořádat se s celou řadou problémů. Prvním z nich byla otázka, již si klade řada spisovatelů a historiků: „Jak začít?“ Mohlo by se zdát, že tento problém má jednoduché řešení a odpověď je nasnadě: „Od začátku.“ Tak snadné to však nebývá. Dějiny a jednotlivé události často nemají jasně ohraničený začátek. I takové události jako vypuknutí třicetileté války mají sice jasně vymezený počátek (v tomto případě třetí pražskou defenestraci), běžně uváděné datum – 23. května 1618 – je však v jistém smyslu zavádějící, neboť se jednalo pouze o vyvrcholení předchozích sporů a v případě českých stavů nebyla tato událost vnímána jako definitivní zpřetrhání svazků s panovníkem a tedy jako signál k válce. Jistou osudovost připsali tomuto datu až pozdější generace, jež mohly poněkud potupné, avšak vzhledem k výsledku nepříliš moudré vyhození českých místodržících z oken Pražského hradu vnímat v širších souvislostech. Řadu podobných příkladů bychom pak mohli uvádět téměř donekonečna, což by bylo vzhledem k tématu této knihy poněkud zbytečné. Pokud hovoříme o japonských dějinách v kontextu dějin japonského válečnictví, nemůžeme se často přidržet ani tohoto „pomocného data“. Vznik samurajů jako vojenské společenské vrstvy mizí kdesi daleko v dávnověku a mnoho ze samurajských konfliktů sice vypuklo náhle, zdánlivě bez předchozího varování, často však měly návaznost na války starší a jejich kořeny ležely v hluboké minulosti.

Autor se proto rozhodl vylíčit dějiny samurajských válek od vzniku samurajské vrstvy po její pád ve snaze poskytnout čtenáři co nejkomplexnější a nejucelenější dějiny vojenství středověkého a raně novověkého Japonska.1 Vzhledem k rozsahu tématu, které je na tomto omezeném prostoru zpracováno, bylo nutné dopustit se některých zjednodušení. Kniha se proto věnuje především velkým konfliktům, které se dotkly vývoje celého Japonska, zatímco regionální střetnutí jsou povětšinou vynechána. Autor se také nemohl příliš věnovat vývoji samotných samurajských bojových technik, zbraní a dalších atributů, přestože i o nich je v předkládané knize řeč tam, kde toho bylo třeba. Detailnější informace o těchto otázkách však musí laskavý čtenář vyhledat jinde (k tomuto účelu pak může využít přiloženou bibliografii a poznámkový aparát). Přesto však zůstává, mimo slavných bitev, rozhodnutí vojevůdců a statečných samurajů, řada otázek, jimiž bude třeba se zaobírat. Vzhledem k tomu, že řada z představených konfliktů je většině českých (ale i světových) čtenářů v podstatě neznámá, snažil se autor pro přehlednost a snadnější pochopení jednotlivých událostí o vysvětlení politické a společenské situace v daném období a jak tato konstelace ovlivňovala probíhající (nebo nadcházející) konflikt. Řeč bude také o samotných vojevůdcích a jejich armádách, protože jejich charakter často ovlivňoval výsledek jednotlivých střetnutí.

Japonské vojenství samotné se přes některé podobnosti dosti odlišovalo od válečnictví v jiných částech tehdejšího světa. Není bez zajímavosti, že většina konfliktů v japonských dějinách měla charakter občanské války. Přestože bylo Japonsko vzhledem k rozvinutému kodexu válečníka a skutečnosti, že země byla minimálně od roku 1185 ovládána vojenskou společenskou vrstvou, jednou z nejmilitarističtějších zemí^2 na světě, vedlo ve svých dějinách překvapivě málo zahraničních konfliktů. Mnohem méně než drtivá většina evropských a asijských států. Pokud pomineme nájezdy japonských pirátů zvaných wakó na asijské pobřeží, byly podobné války v podstatě pouze tři: pomoc korejskému království Pekče proti spojeným silám dalšího korejského státu Silla a čínské dynastii Tchang, Kublajchánův pokus dobýt Japonsko ve 13. století a Hidejošiho invaze do Koreje na konci 16. století. Ostatní konflikty pojednané v této knize byly válkami mezi samotnými Japonci o moc nad vlastní zemí, které vypukaly po dlouhých obdobích míru s nebývalou zuřivostí a úporností a jež často končily stejně náhle, jako vznikaly. S výjimkou 15. a 16. století, kdy se země postupně propadla do anarchie a pak byla opětovně sjednocena třemi velkými osobnostmi, tak Japonsko navzdory výše uvedenému tvrzení o nejmilitarističtější zemi na světě zažívalo dlouhá období míru. Éra tokugawského šógunátu (1603–1868) je, pokud nebereme v potaz dva krátké výbuchy organizovaného násilí v letech 1614–1615 a 1637–1638, které byly navíc jen lokální, patrně nejdelším obdobím míru zaznamenaným ve světových dějinách.

Tento zdánlivý paradox tolik typický pro japonskou kulturu i dějiny – tedy, že společnost s vysoce vyvinutou vojenskou vrstvou a ritualizovaným a skvěle organizovaným násilím zažívala dlouhá období míru a že si nepočínala agresivně vůči svým sousedům – lze vysvětlit několika faktory. Jedním z nich byla skutečnost, že kodex válečníka nadřazoval obecné dobro osobním zájmům a pocitům, tento faktor pak umocňovaly morální imperativy buddhismu a konfucianismu, jež japonští válečníci vzali za své a které společně s domácím kultem šintó tvořily základ jejich duševního a intelektuálního světa.

Dalším důležitým faktorem pak byly geografické a klimatické podmínky, které na jedné straně Japonsko chránily před agresí jeho sousedů a na druhé straně omezené zdroje často kladly překážky nákladným vojenským podnikům. Nelze také opomenout skutečnost, že vrcholným principem válečníka v pojetí dálněvýchodní filozofie bylo dosažení míru. Navzdory této poněkud idealistické představě zažilo Japonsko celou řadu válečných konfliktů, které často zmítaly celou zemí a jež se zasloužily o zásadní proměny jejích dějin. Některé z nich se staly předmětem zájmu novodobých historiků i čtenářů, jiné poněkud neprávem upadly do zapomnění. Cílem tohoto svazku je předložit přehled těchto válek a poskytnout čtenáři hlubší pohled na jejich dějiny. Autor současně doufá, že shovívavý čtenář nalezne na následujících stránkách nejen poučení a pobavení, ale i námět k zamyšlení nad vrtkavým osudem velkých válečníků, intrikami mocných, lidskou malostí i velikostí a častou ironií dějin. Vypravme se tedy za slavnými samuraji, jejichž touha po dosažení míru vedla k řadě válek, jež proměnily nejen tvář dějin, ale i naše vnímání země vycházejícího slunce.

Ve svém díle se autor drží tradičního českého přepisu japonských jmen a místních názvů. Pro zachování autentičnosti uvádí japonská jména podle japonského zvyku – nejprve rodové jméno následované jménem osobním.

Závěrem tohoto krátkého úvodu by autor rád poděkoval lidem, kteří se na přípravě této publikace podíleli. Na prvním místě by chtěl vyslovit poděkování Nakladatelství Epocha, především jeho řediteli Zdeňku Pobudovi, odpovědnému redaktorovi Václavu Kotrmanovi a dalším pracovníkům, bez jejichž trpělivosti by toto dílo nikdy nespatřilo světlo světa. Zvláštní dík patří také kolegovi Lukáši Novotnému, jehož cenné rady, názory a povzbuzování autorovi umožnily vyvarovat se mnoha chyb. Svým dílem ke zdaru práce na této publikaci přispěl také Miroslav Šedivý, jenž autora motivoval k další práci. Za pomoc při korekturách a přípravě mapových podkladů je pak autor také zavázán Martinu Urbanovi a Zbyňku Rakovi. Největší dík však bezpochyby patří autorově rodině, především manželce Petře a synu Lukášovi, jejichž podpora a trpělivost zásadním způsobem přispěly ke zdárnému dokončení této práce.

ÚSVIT SAMURAJŮ

Zrození Japonska

Původ samurajů nejen jako společenské vrstvy, ale i jako neohrožených válečníků středověkého Japonska je podobně jako nejstarší japonské dějiny obestřen rouškou legend a mýtů. Vzhledem k tomu, že veškeré kroniky popisující nejstarší dějiny Japonska byly roku 645 zničeny při požáru, slouží k poznání nejstarších dějin Japonska dvě zásadní díla – Kodžiki (712) a Nihonšoki (720, zvaná také Nihongi) –, která obsahují nejstarší mýty o vzniku Japonska. Podle první z těchto kronik svět vznikl z chaosu, v němž se zrodili první bohové. Mezi nimi byli i Izanagi a jeho sestra a manželka Izanami, kteří krátce po stvoření nebe a země dali vzniknout i japonskému souostroví. Když Izanami zemřela, pokusil se ji Izanagi zachránit z říše mrtvých (Jomi). Po svém návratu vykonal očistu, během níž vznikla celá řada dalších božstev: „Když si pak [Izanagi] myl levé oko, zrodila se bohyně [slunce] AMATERASU OPO MI KAMI.“3

Amaterasu se měla v šintoistickém pantheonu stát nejvýznamnější bohyní, od níž Japonci odvozují svůj původ. Právě ona stála u zrodu japonské císařské rodiny a jejích symbolů. Když se totiž během sporu se svým bratrem Susano-óem ukryla dočasně do jeskyně a svět se ocitl v neproniknutelné tmě, byla záhy vylákána ven zkazkou o mnohem mocnější bohyni, jež ji nahradila. Jakmile vyhlédla ze svého úkrytu, spatřila nejprve klenot pověšený na stromě a tvář své sokyně. Dříve, než si však uvědomila, že se jedná pouze o její vlastní odraz v zrcadle, byla z jeskyně nemilosrdně vytažena.4 Susano-ó pak byl potrestán a sestoupil na zem, kde podle pověsti porazil osmihlavou saň s osmi ocasy, z nichž jeden se po odetnutí proměnil v meč později pojmenovaný Kusanagi no curugi (Meč žnoucí trávu).5

Bohyně Amaterasu vychází ze svého úkrytu v jeskyni

Tyto tři předměty (klenot, zrcadlo a meč) předala Amaterasu svým potomkům. Dostaly se tak až k Džimmuovi, který se podle tradice zasloužil o podrobení si Japonska a 11. února roku 660 př. n. l. se stal i prvním japonským císařem,6 jehož 125. následovník, císař Akihito, vládne Japonsku v současnosti. Přestože historikové považují většinu zmíněného příběhu za legendu a za skutečné historické osobnosti považují až císaře z období Kofun (250–538), je uctívání Amaterasu v japonském kultu šintó do dnešních dnů velmi silné, přičemž jeho centrum ve svatyni Ise patří mezi nejposvátnější v celém Japonsku a je vyhledávaným poutním místem, kde se každý rok v říjnu pořádá festival Kannamesai, během něhož je Amaterasu nabízena první úroda daného roku jako oběť. Císařská regália, resp. jejich repliky vytvořené v 1. století př. n. l., jsou pak jedním z nejúzkostlivěji střežených pokladů Japonska. Vzhledem k jejich mytologické a ceremoniální úloze nejsou na rozdíl od „korunovačních“ klenotů ostatních států vystavovány na veřejnosti, naopak přístup k nim má jen velmi úzký okruh lidí. Od roku 690 (podle legend již dříve) bylo předání těchto předmětů panujícímu císaři považováno za legitimizaci jeho postavení a za symbol jeho oprávnění vládnout. V současné době je umístění těchto předmětů neznámé, podle tradice se však meč pravděpodobně nalézá ve svatyni Acuta v Nagoji, klenot v císařském paláci v Tokiu a zrcadlo ve velké svatyni v Ise, odkud jsou ve schránách převáženy pouze v případě nástupu nového císaře. Jeho inaugurace však není veřejná, a proto je podoba těchto posvátných předmětů obestřena tajemstvím.

Ponechme však nyní staré pověsti stranou a vraťme se k dalšímu vyprávění. Přestože podle legend Džimmu a jeho potomci vládli celé zemi, nebylo toto panování úplně bezproblémové. Centrální autorita byla dosti slabá. Většina moci v zemi ležela v rukou venkovských rodů (tzv. udži), které ústřední vláda kontrolovala jen teoreticky. Jádro její moci se nalézalo v provincii Jamato, odkud se postupně šířila do dalších oblastí. Období Kofun bylo v japonských dějinách v jistém smyslu formativní epochou, kdy se definitivně začaly utvářet struktura a charakter japonské společnosti. Do roku 500 tak nelze hovořit o existenci státu, který by byl schopen v celém Japonsku prosazovat svou centrální autoritu tak, jak ji chápeme dnes.7 Definitivní upevnění moci ve státu Jamato pak proběhlo v letech 538–710, označovaných za období Asuka. Právě v této éře se Japonsko dostalo pod sílící vliv Číny dynastie Suej, který s sebou společně se značným množstvím migrantů z kontinentu (především Koreje) přinášel nejen novou a dokonalejší formu vlády a státní správy, ale i významné kulturní obohacení v podobě buddhismu, jenž se v zemi začal šířit po roce 538.8 Příchod nového náboženství však připravil půdu pro konflikt mezi jeho zastánci a odpůrci, díky nimž vznikaly na císařském dvoře znesvářené kliky.

Vzestup a pád rodu Soga

Na stranu nového náboženství se postavil klan Soga, který udržoval široké kontakty s Čínou a Koreou a jenž byl rodovými vazbami propojen i s císařskou rodinou státu Jamato. Proti této síle získávající stále větší vliv se postavil klan Mononobe,9 jehož údajným zakladatelem byl nejstarší syn pololegendárního císaře Suinina (29 př. n. l.–70 n. l.). Příležitost ke zvrácení rostoucí síly rodu Soga a pronikání zahraničního náboženství do země přišla v roce 587, kdy zemřel císař Jómei známý jako velký podporovatel buddhismu. Obě znesvářené strany se proto ve snaze o kontrolu císařského dvora snažily prosadit na uprázdněný trůn svého kandidáta. Zprvu se zdálo, že intriky vůdce klanu Mononobe Morija, který u dvora zastával úřad ómuradži – pod jehož pravomoci spadala kontrola venkovských klanů –, budou úspěšné. Jeho kandidát na císařský trůn Anahobe měl totiž reálnou šanci uspět. Když však byl o tomto vývoji zpraven jeho úhlavní nepřítel Soga no Umako, nechal nešťastného prince i jeho bratra Jakabeho zavraždit. Tento krok vyvolal otevřený válečný konflikt. Mononobe Morija se pokusil proti svému nepříteli, který ovládal centrální úřady císařského dvora, zburcovat své spojence v provinciích. Záhy však ke svému překvapení zjistil, že odezva na jeho příkazy ke shromáždění vojska byla mizivá.10 Navzdory tomu se mu na počátku července roku 587 podařilo Sogy v několika menších střetnutích porazit. Umako se společně s princem Šótokuem, který měl hrát v následujících desetiletích významnou roli v dějinách země, uchýlil na horu Šigi, kde očekával nápor nepřítele. V následné bitvě stálo štěstí na jeho straně. Morija se totiž vysunul příliš kupředu k bojujícím vojákům, aby jim dodal odvahy při náporu na nepřátelské linie. Uprostřed bitevní vřavy zasáhl vůdce klanu Mononobe šíp. Morija se mrtev svezl ze sedla svého koně, morálka jeho mužů byla podlomena, což Sogům umožnilo přejít do protiútoku a strhnout vítězství na svou stranu. Moc klanu Mononobe byla trvale ochromena.

Princ Šótoku

Přestože v tomto období v Japonsku zatím nemůžeme hovořit o existenci samurajské třídy ani o specifické válečnické vrstvě, jsou některé rysy tohoto konfliktu shodné s těmi, jež měly následovat. Jedním z prvků byla skutečnost, že urozené klany napojené na císařský rod vzájemnými sňatky, díky čemuž držely vysoké státní úřady, neváhaly manipulovat kandidáty na císařský trůn ve snaze podpořit své vlastní postavení. Členové posvátné císařské rodiny se tak stávali rukojmími v mocenských hrách svých vlastních poddaných. Přestože moc a prestiž císařského rodu měla v následujících staletích zaznamenat nebývalý růst, měla se tato praxe v dějinách Japonska periodicky opakovat. Dalším aspektem tohoto konfliktu pak byla skutečnost, že jej vedly urozené rody z Kjóta, které se však často opíraly o vojenskou moc venkovských klanů, na jejichž loajalitu a ochotu položit životy za spory v hlavním městě se musely spolehnout. Tato skutečnost se jasně projevila na výsledku konfliktu, který zásadním způsobem ovlivnila neochota provinčních rodů, často již ovlivněných buddhismem, podpořit Moriju, jenž po svých prvotních úspěších zahájil tažení proti novému náboženství. Během něho nechal vypálit celou řadu buddhistických chrámů a buddhistické sochy a obrazy rozkázal naházet do moře.

Japonské válečné umění v tomto období se zatím samurajskému válečnictví podobalo jen zčásti. Jeho zárodky je však možné vypozorovat již na konci 6. století. Jednak je zřejmé, že již v tomto období existovaly „mocné starobylé rody, slavné svými vojenskými schopnostmi a hrdé na svou vlastní sílu“,11 a současně je patrné, že hlavní zbraní japonských bojovníků této doby byl luk, který se měl stát dominantní zbraní japonských válek až do 15. století. Navíc již z této doby jsou známy mnohé příběhy dokazující statečnost a neohroženost japonských válečníků. Jedním z nich je vyprávění o jednom z Morijaových služebníků Jorozuovi, který se po porážce svého pána ukryl v nedalekých kopcích. Když byla vyslána skupina vojáků, aby jej jako potenciálního rebela zadržela, osamocený Jorozu dlouho odolával přesile, zasypávaje nepřítele jedním šípem za druhým. Vojáci vyslaní císařským dvorem byli natolik vyděšeni, že se k udatnému protivníkovi dlouho neodvážili přiblížit. Přestože byl zraněn, bránil se Jorozu do té doby, než mu došly šípy. Pak si ve snaze nepadnout nepříteli do rukou vrazil nůž do krku a zemřel. Jeho tělo bylo následně rozsekáno na osm kusů a ponecháno na místě, kde mladík zemřel. Podle legendy Jorozuův pes odnesl jeho hlavu ke starému hrobu, kde ji oddaně hlídal, dokud nepošel hlady. Tento příběh naplnil lítostí i Jorozuovy nepřátele, kteří pak dovolili jeho tělo pohřbít. Ve vesnici Arimaka, odkud pocházel, pak byly vytvořeny dvě hrobky, v jedné spočinul Jorozu, v druhé jeho věrný pes.12

Po zlomení odporu rodu Mononobe se moci pevně chopili Sogové. Když se nový císař Sušun pokusil jejich moc omezit, nechal jej Soga no Umako roku 592 zavraždit.13 Na uprázdněný trůn pak dosadil svou neteř Suiko (dcera císaře Kimmeie), za niž vládl regent, kterým byl jmenován další z příbuzných rodu Soga princ Šótoku (574–622), pod jehož vedením byla v Japonsku provedena řada reforem podle čínského vzoru.14 První polovina 7. století tak představovala vrchol moci rodu Soga. Avšak extravagantní život jeho vůdců (Soga no Emiši) a snaha rodu kontrolovat císařský dvůr vedly ke spojenectví budoucího císaře Tendžiho a Nakatomi no Kamatariho, kteří iniciovali krvavý převrat (roku 645, právě během této události byly zničeny nejstarší japonské kroniky, jak bylo zmíněno na počátku této kapitoly), který zcela vyvrátil moc rodu Soga.15 Kamatari pak obdržel nové rodové jméno Fudžiwara. Vznikl tak nový klan, jehož členové se stali blízkými rádci japonských císařů až do 20. století.16 Nový režim však nepřerušil předchozí vývoj. Naopak pokračoval v nastoleném kurzu reforem a udržování kontaktů s Koreou a Čínou. Tato politika však přivedla stát Jamato do jednoho z mála zahraničních konfliktů v dějinách Japonska.

Na pomoc království Pekče

Roku 654 byl japonský císař Kótoku čínským dvorem požádán (z čínského pohledu se jednalo o rozkaz), aby se Japonsko zapojilo do jeho tažení proti korejskému království Pekče, jež se protivilo jeho vůli. Kótoku, který o devět let dříve inicioval reformy Taika (nazvané podle stejnojmenné éry),17 nejevil příliš ochotu čínskému nátlaku vyhovět. Je sice pravda, že začal soustřeďovat značné množství mužstva a výzbroje na ostrově Kjúšú, podle mnohých historiků se však nechystal vyslat toto vojsko na Korejský poloostrov, aby vyhověl Číně, nýbrž „se místo toho připravoval na možné následky toho, až Čína zjistí, že ignoroval její rozkaz. Síly shromažďující se na Kjúšú se nepřipravovaly napadnout Koreu: chystaly se na obranu Japonska“.18 Avšak navzdory pochopitelné japonské neochotě poslouchat poručníkování dynastie Tchang, jejíž expanze vyvolávala na císařském dvoře opodstatněné obavy, byl osud království Pekče zpečetěn. V červenci roku 660 byla jeho armáda rozdrcena desetinásobnou převahou vojsk království Silla v bitvě u Hwangsanbeolu.19 Království, které Japonci vnímali jako účinnou bariéru proti možné čínské expanzi, tak bylo brzy rozdrceno. Na tuto situaci muselo Japonsko reagovat, zvláště když k jeho břehům dorazily tisíce uprchlíků z vyvráceného státu.20 Právě jejich naléhání výrazným způsobem přispělo k rozhodnutí situaci na kontinentu zvrátit.

Vojsko koncentrující se na Kjúšú se urychleně začalo připravovat na rozsáhlou invazi. Podél pobřeží vyrostly loděnice, kovárny a zbrojnice, kde se dnem i nocí připravovaly transportní a válečné lodě společně s nezbytnou výzbrojí. Na toto úsilí osobně dohlížel budoucí císař Tendži (princ Naka no Óe). V japonských dějinách doposud nebylo do vojenského podniku vloženo větší úsilí než nyní. Díky tomu se záhy shromáždilo impozantní invazní vojsko o síle 42 000 vojáků, kteří se měli na více než 800 plavidlech přepravit k ústí řeky Kumgang a odtud pokračovat do vnitrozemí, kde se stále držely posádky loajální ke království Pekče. S jejich pomocí pak mělo být ze země vytlačeno čínské vojsko dynastie Tchang a omezena moc království Silla. Korea se tak pod japonským vlivem mohla stát významným nárazníkovým pásmem mezi japonskou a čínskou mocí. Dlouhodobá angažovanost Japonska na pevnině pak mohla mít zásadní vliv na další vývoj japonské říše. Vše záviselo na výsledcích tohoto jediného tažení, které se zpočátku vyvíjelo podle očekávání. Transport jednotek ke korejským břehům se obešel bez zásadnějších komplikací. Vrchní velitel invazní armády Abe no Hirafu byl navíc bezpochyby potěšen, že mu čelí pouze 170 lodí a 7000 čínských vojáků, snažících se blokovat japonský postup k řece Paek a zabránit jim ve spojení s korejskými spojenci. V důvěře ve svou značnou početní převahu zahájil sérii frontálních útoků v poměrně úzkém ústí řeky. Během 28. srpna roku 663 odrazili Číňané řadu japonských výpadů, které jejich soupeře vyčerpaly. Téhož dne odpoledne disciplinovanější a lépe vyzbrojené čínské loďstvo přešlo do protiútoku, který se zvrhl v krvavý masakr.21 „V tomto střetnutí,“ napsal korejský kronikář, „spálily [čínské lodě] čtyři stovky japonských plavidel – plameny a kouř stoupaly tak vysoko, že sežehly nebesa, zatímco se mořské vody zbarvily do ruda.“22 Ten nešťastný den zahynulo více než 10 000 Japonců. Sen o dominanci nad Koreou se rozplynul. Hluboko do 20. století nemělo Japonsko utrpět tak krutou porážku jako na březích řeky Paek. Příčiny nezdaru byly poměrně zřejmé. Čínské síly byly lépe vyzbrojené a využívaly mnohem lepší taktiky masových útoků, s níž Japonci – zvyklí na boj individuálních bojovníků – nebyli obeznámeni.23

Tato katastrofa společně s obavami z čínské odvety vedla císařský dvůr k pokračování a prohloubení již probíhajících reforem Taika.24 Modelem byla pochopitelně tchangská Čína, jež svým vítězstvím dokázala převahu nad japonským státem. V druhé polovině 7. století byly vytvořeny nové zákony, sjednocené roku 702 do zákoníku Taihó. Již roku 670 bylo provedeno první sčítání lidu. Po vzoru Číny pak bylo založeno nové hlavní město země, které se roku 710 přesunulo z Fudžiwary do nedaleké Nary. O 84 let později pak bylo založeno nové město Heian (Kjóto), jež se mělo stát sídelním městem japonských císařů na dalších téměř jedenáct století.25 Součástí této politiky byla také snaha o centralizaci a konsolidaci císařské moci. Jedním z jejích stavebních prvků bylo omezení vlivu lokálních klanů (udži), s jejichž zasahováním do dvorské politiky měli japonští panovníci neblahé zkušenosti z předcházejícího období, jak demonstroval vzestup a pád rodu Soga. Vláda proto kodifikovala zákon, podle něhož veškerá půda oficiálně náležela císaři, který ji pak distribuoval svým poddaným výměnou za platbu daně nebo veřejnou službu.26 Tato změna pochopitelně vedla ke značným posunům v distribuci držby půdy a k jisté nespokojenosti na venkově, jež musela být potlačována vojenskou silou. Současně došlo k postupné expanzi císařské moci směrem na sever ostrova Honšú, který obývaly kmeny v jistém smyslu záhadného etnika nazývaného Emiši. Někteří historikové je (patrně ne zcela přesně) ztotožňují s praobyvateli Japonska Ainu (obývající ostrov Hokkaidó),27 přestože se podle mnohých archeologických a etnologických výzkumů od Japonců rasově neodlišovali (na rozdíl od obyvatel ostrova Hokkaidó).28 Právě dalekosáhlé reformy hluboce ovlivňující a transformující japonskou veřejnost a nová vojenská tažení vedly ke vzniku nového fenoménu – zrodu specifické vojenské vrstvy, která vstoupila do dějin jako samurajové.

Původ samurajů

Tento proces nebyl pochopitelně nikterak náhlý a navazoval na předchozí vývoj japonského vojenství, přesto kvalitativně výrazně proměnil japonské vojenské síly. Japonští i západní historikové dodnes vedou debatu týkající se vzniku japonské válečnické třídy. V podstatě souhlasí s názorem, že zrod samurajů spočívá v dramatických ekonomických a technologických (z vojenského pohledu) změnách, které Japonsko v tomto období prodělávalo. Přestože se vojenská společenská vrstva ovládající Japonsko po téměř sedm staletí definitivně zformovala až během mocenského střetu rodů Taira a Minamoto vrcholícího válkou Genpei (1180–1185), je nutné říci, že většinu atributů charakterizující samurajské armády v 11., resp. 12. století, lze u vojsk sloužících japonskému císaři sledovat již okolo roku 800.29 První užití pojmu samuraj je svázané s vypracováním již zmíněného zákoníku Taihó, který podle čínského vzoru rozděloval příslušníky státní byrokracie do dvanácti tříd, z nichž nejnižších šest bylo označováno jako „služebníci“ – resp. samurajové,30 neboť tento termín s největší pravděpodobností pochází od slova sloužit: saburau (původně samorapu).31 Slovo „samuraj“ původně nebylo používáno k označení válečníků, k významovému posunu došlo až mnohem později, právě díky válkám s Emiši a vzniku mocných rodů, jež měly vzít osud Japonska do svých rukou.

Soustavná snaha císařského dvora posunovat svou moc směrem na sever na úkor kmenů Emiši vyvrcholila v letech 773–802 v konflikt, jenž vstoupil do dějin jako třicetiosmiletá válka. Navzdory možné představě boje civilizovaného státu Jamato přejímajícího čínskou kulturu, již transformoval tak, aby vyhovovala jeho potřebám, s „barbarskými“ Emiši, nebyl tento konflikt rozhodně jednostranný, o čemž bezesporu dostatečně vypovídá i délka jeho trvání. Již v průběhu 7. a v první polovině 8. století pronikali Japonci do severního Honšú. Od roku 724 jim zde jako centrum jejich moci sloužil hrad Taga. Jejich snahou bylo nejen kontrolovat nové oblasti, ale integrovat jejich obyvatelstvo do státu Jamato. Tato praxe byla očividně běžná a patrně velmi úspěšná. Část původního obyvatelstva se totiž poměrně rychle přizpůsobovala nové kultuře přicházející s osadníky a dobyvateli z jihu. Ne všichni Emiši však byli připraveni podrobit se císařské vládě. Hlavní problém představovala skutečnost, že s vyspělou formou vlády, jež se šířila na sever, přicházely i různé požitky civilizace, které prostý člověk nepovažuje za žádoucí. Mezi ně pochopitelně patřilo placení daní, jež byly na ovládané obyvatelstvo uvaleny krátce po příchodu nových vládců.

Roku 773 vypověděla část vojenských jednotek rekrutovaných mezi Emiši poslušnost a otevřeně se přidala na stranu svých někdejších kmenů. Tento krok vedl k vyslání celé řady trestných expedic, které se však nesetkaly se zásadnějším úspěchem. Naopak Japonci utrpěli celou řadu nezdarů. Největším z nich byla bitva na řece Koromo roku 788, kde bylo vojsko 2000 japonských bojovníků donuceno k útěku menšími, leč mobilnějšími jednotkami Emiši.32 Příčinou tohoto fiaska bylo rozdílné pojetí války znepřátelených stran. Japonské vojsko po čínském vzoru spoléhalo na pěchotu vyzbrojenou kopími a meči (rovnými), doplněnou skupinami lučištníků. K ochraně vojáků pak sloužily velké štíty, jež musely pro jejich nemotornost a velikost nést zvláště vybraní muži. Za hradbou těchto štítů se pak mohli vojáci ukrýt a v příhodném okamžiku vyrazit do útoku.33 Tato forma války však mohla být úspěšná pouze v klasických bitvách, jaké Japonci znali z bojů na kontinentě nebo z okolí hlavního města. Další nevýhodou japonských vojsk byla skutečnost, že jejich značná část byla rekrutována z venkovského rolnického obyvatelstva.34

Většina mužstva tak nebyla adekvátně vycvičená a často postrádala větší motivaci a bojové odhodlání. Je proto možné říci, že reformy Taika nebyly při reorganizaci japonské armády příliš úspěšné.35 Naproti tomu Emiši byli válečníky, kteří své schopnosti neustále rozvíjeli. Jejich hlavní zbraní byla mobilita – jejich vojska z drtivé většiny tvořili jízdní lučištníci, využívající dlouhé luky držené ve spodní části, které zaručovaly značný dostřel a přesnost. Na druhé straně však nemotornost dlouhého luku umožňovala jezdci střílet jen do jedné strany, což zvyšovalo nároky na ovládání koně a mobilitu. Proto na rozdíl od Japonců této doby nepoužívali těžká kovová brnění, ale lehčí vrstvenou koženou zbroj. Jako zbraň k boji zblízka pak používali dlouhý zakřivený meč. Právě tuto výzbroj – tolik podobnou budoucí zbroji samurajů – začali Japonci v této době přejímat od svého nepřítele ve snaze se mu vyrovnat.36

Tažení proti Emiši tak přineslo poměrně zásadní proměnu japonských vojsk a způsobu vedení války.37 Nebyla však důležitá pouze z pohledu přijímání nové výzbroje, ale také protože stát, jehož vojenské síly rekrutované z řad běžného obyvatelstva byly neefektivní, cítil potřebu se ve stále větší míře spoléhat na skupiny bojovníků, podřízené místnímu guvernérovi či vládci se znalostí místního prostředí a vojenskými zkušenostmi, které řada dosavadních generálů vybíraných z dvorských úředníků neměla. Tento proces pochopitelně znamenal kvalitativní posun v úrovni japonského vojenství. Tato skutečnost společně s přeběhnutím části Emiši na japonskou stranu nakonec vedla ke slábnutí jejich odporu. Vítězství na řece Koromo, kde nalezlo smrt tisíc japonských bojovníků, bylo vrcholem úspěchů Emiši. Roku 794 velká skupina tzv. Šiwa Emiši přešla na japonskou stranu, což jen posílilo řady císařských vojsk. Přesto válka nabývající guerillového charakteru trvala až do roku 811, kdy byli Emiši vytlačeni na samotný severní cíp ostrova Honšú a kdy ustali se svými útoky proti japonským osadníkům, kteří přicházeli z jihu.

Jak je zřejmé, války s Emiši byly z vojenského hlediska formativním obdobím pro rozvoj vojenství celého Japonska. Avšak nebylo tomu tak pouze z pohledu válečných tažení a výzbroje japonských vojáků. Zmíněné konflikty totiž dosti proměnily fungování japonského státu a způsob vlády, která, ačkoli v mnoha ohledech dále pokračovala tradiční Čínou inspirovanou formou, v mnoha ohledech nabývala stále specifičtější a místním podmínkám uzpůsobené podoby. Jednou z novinek byl vznik titulu vojenského velitele sei-i taišógun, doslova znamenající generalissimus potlačující barbary. Přestože některé údaje naznačují, že tento úřad mohl být i starší, je za jeho prvního držitele považován Ótomo no Otomaro, který se účastnil tažení proti Emiši. Až do 12. století, kdy tento úřad náhle nabyl na významu, obdrželi tento titul již jen tři další muži. Přesto byla prestiž s ním spojovaná bezpochyby značná i proto, že jedním z jeho držitelů byl hrdina válek s Emiši Sakanoue no Tamuramaro. Dalším důležitým mezníkem vedoucím ke vzniku samurajů, který byl pravděpodobně ovlivněn konfliktem s Emiši, byly změny v systému držby půdy a kontroly venkovských klanů.

Zatímco na severu probíhala válka, byl život v Kjótu s jeho pravoúhlými ulicemi postavenými v čínském stylu, rozlehlým císařským palácem, mnohými chrámy a vybraným životním stylem společenské elity soustřeďující se okolo císařského dvora naprosto odlišný od zbytku Japonska. Od konce 8. století výrazným způsobem stoupal vliv rodu Fudžiwara, který se usilovně snažil posilovat své vztahy s císařským rodem prostřednictvím manželských svazků. Většina oficiálních manželek a konkubín japonských císařů tak pocházela z tohoto rodu, který postupně zastínil své konkurenty z klanu Tačibana. Od roku 858 pak Fudžiwarové ovládli dva nejvyšší tituly na císařském dvoře (sesšó – regent za nezletilého císaře a kampaku – nejvyšší ministr a v podstatě regent vykonávající moc za dospělého panovníka), díky čemuž ovládli politickou scénu v hlavním městě. Vliv, který vykonávali, jim umožňoval ovlivňovat rozhodnutí panovníka a pomocí spletitých intrik, tak dobře popsaných v Gendži Monogatari (v češtině Příběh prince Gendžiho),38 byli Fudžiwarové v jistém smyslu vládci hlavního města a tím i celé země.39 Navzdory své moci, anebo možná právě díky ní, však nikdy neaspirovali na obsazení císařského úřadu a „nikdy [se] ani náznakem nepokusili o otevřenou uzurpaci trůnu. Idea dědičné moci a jistá mystická aura obklopující císařský rod byly přeci jen příliš hluboce zakořeněné. Na druhé straně se však postupně vžila praxe, že císaři panují, ale nevládnou“.40 Vláda Fudžiwarů tak byla především spoluprací císařského rodu s předními dvořany v zemi, kteří si zajistili výsadní místo na společenském žebříčku v zemi a zvysoka shlíželi na „nekulturní“ válečníky z provincií.

Císař Saga (vládl v letech 809–823)

Na počátku 9. století nebyla pro císařský dvůr bezesporu problémem dominance Fudžiwarů, nýbrž skutečnost, že náklady na jeho provoz výrazně stoupaly s tím, jak se neustále rozšiřoval počet členů císařské rodiny. Císař Kammu (žil v letech 737–806; vládl 781–806) zplodil za svůj život 36 dětí, jeho syn císař Saga (785–842; 809–823) měl s 30 různými ženami minimálně 49 dětí. Vzhledem k rychlosti, jakou se tímto způsobem panovnický rod rozvětvoval, bylo nutné ulevit císařské pokladně, která musela panovnické potomky i s jejich rodinami zabezpečovat, což byl s přihlédnutím k nákladnému dvorskému životu jistě nelehký úkol. Je také možné, že panovník zamýšlel omezit možné spory v císařské rodině a zajistit hladké nástupnictví, které mohlo být teoreticky ohroženo. V každém případě císař Saga přikročil k v pravdě revolučnímu a s ohledem na budoucí vývoj japonských dějin osudovému kroku, když roku 814 udělil svému sedmému synovi rodové jméno Minamoto. Podobně tak učinil u 32 ze svých potomků, kterým byl odebrán status člena císařské domácnosti, přiděleno nové rodové jméno Minamoto (podle čínského čtení stejných znaků se klanu také říkalo Gendži) a úřad v provinciích. Podobným způsobem pak byl roku 825 založen klan Taira (podle čínské výslovnosti Heike), když byl císařský status odebrán vnukům císaře Kammua. Obdobný postup a vytvoření postranních linií rodů Minamoto a Taira pak využili i další japonští panovníci. Vznikly tak dva významné rody, které záhy získaly silné vazby na venkovskou nobilitu rodící se vojenské vrstvy (mnozí členové rodu Taira a Minamoto obdrželi vojenské hodnosti), která se prostřednictvím sňatků snažila posílit svou prestiž vazbami s rody tak úzce navázanými na císařskou dynastii.41 Na venkově se tak Minamotové a Tairové úzce promísili s místními elitami, díky nimž byli schopni vybudovat vlastní mocenské základny, které však byly přísně podřízeny císařskému dvoru, jenž si od založení obou rodů sliboval větší kontrolu nad venkovskými klany, na něž do stále větší míry spoléhal v otázce vojenské síly.42 Oba rody se však měly v průběhu času stát natolik silnými, aby se pokusily vzít osud země do svých rukou.

Masakadovo povstání

Jistou předzvěstí věcí následujících byl příběh Tairy no Masakada. Tento muž byl jedním z mnoha příslušníků klanů Minamoto a Taira, jimž bylo odepřeno užívat si radostí života v hlavním městě a museli hledat štěstí v provinciích. Zde však platila naprosto odlišná pravidla. Jednalo se o tvrdý svět, v němž důležitou roli hrálo postavení ve spletitém klanovém systému a vojenské schopnosti jednotlivce. Masakado byl menším vojenským vůdcem na bohaté planině Kantó, kde sice jeho příslušnost k Heike měla jistou váhu, avšak musel čelit značné konkurenci svých příbuzných. Právě v drobných „rodinných“ sporech je třeba hledat počátek tzv. Masakadova povstání.43 Masakado si měl totiž vzít svou sestřenici, dceru mocného Tairy Jošikaneho, který vzhledem k tomu, že pocházel z „urozenější“ větve klanu Taira, ovládal větší území a disponoval většími zdroji i počtem bojovníků. Očekával proto, že se mu Masakado ještě před sňatkem podrobí. Nic takového však neměl Masakado v úmyslu. Spor mezi oběma muži záhy eskaloval. Jošikane využil svého vlivu a roku 935 zinscenoval Masakadovo přepadení, které zosnoval Minamoto Tasuku. Přestože byl Masakado zaskočen, dokázal se z léčky probojovat a v odvetě za tento čin zahájil nájezdy na území svých nepřátel, jež systematicky raboval a plundroval. Během jeho řádění lehlo popelem několik vesnic a zahynuly desítky lidí, jak zaznamenali kronikáři Masakadova povstání: „Toho dne se hlas plamenů vyrovnal hromu ve svém hlomozu; v té hodině barva kouře soutěžila s mraky, když zakrýval oblohu.“44 V dalších střetech pak Masakado opět zvítězil a porazil i samotného Jošikaneho.

Tyto činy, především vypalování nevinných vesnic, však proti Masakadovi obrátily mínění císařského dvora. Pouze přímluva císařského regenta Fudžiwary no Tadahiry zachránila Masakada před zatracením. Takto však byl roku 937, poté co byla vyhlášena císařská amnestie, k velké nevoli svých nepřátel omilostněn. Jošikane, který svého zetě stále považoval za svého podřízeného, jenž musí být za svou troufalost potrestán, se s touto situací nehodlal smířit. Ve snaze dosáhnout svého nechal obklíčit Masakadův dům v Iwai (provincie Šimosa), ani to však nepomohlo, protože Masakado prorazil obklíčení a z nové pasti opět uprchl. Jošikane se musel spokojit se zajetím Masakadovy manželky (své dcery), které však její bratři proti otcově vůli umožnili návrat k manželovi, což vyprávěnému příběhu (v Japonsku známém z kroniky Šómonki) dodává jistý nádech romantičnosti. Navzdory tomu však válka pokračovala. Po tomto neúspěchu se Jošikane pokusil oslabit Masakada pustošením jím ovládaných území a přimět některé z jeho bojovníků ke zradě. Tato snaha však nepřinesla úspěch a Jošikane roku 938 zemřel, aniž by dosáhl své pomsty.

Taira no Masakado

Konflikt, který pomohl rozpoutat, tím však neskončil. Naopak, právě po jeho smrti nabyl mnohem závažnějších rozměrů. Boje v Kantó přivedly na Masakadovu stranu mnohé nespokojence s formou císařské vlády a nadvládou dvora. Podle Šómonki (je však zajímavé, že jinde se tyto zprávy neobjevují) se Masakado začal po Jošikaneho smrti stylizovat do role vládce celé planiny Kantó a do role arbitra místních sporů, kterou mu propůjčovala především jeho značná vojenská prestiž a síla. Přestože se tyto zprávy zdají být přinejmenším pochybné, začal se prý Masakado stylizovat do role „nového císaře“ a dokonce založil vlastní dvůr po vzoru kjótského.45 Pokud by tomu tak bylo, jednalo by se o v podstatě jedinou otevřenou přímou výzvu císařské autoritě v japonských dějinách, během nichž se nikdo nepokusil otevřeně zpochybnit panovnickou moc a císařovo mystické právo na vládu. Proto je také možné, že informace o Masakadově uzurpaci císařské autority jsou pouhými smyšlenkami, jež šířili jeho nepřátelé. Ať tomu však bylo tak či tak, začal Masakado představovat závažný problém. Do Kjóta proudily zprávy o Masakadově zvůli a zločinech, které nyní neumožnily jeho někdejším ochráncům zasáhnout v jeho prospěch. Na východ proto bylo vysláno vojsko, jež mělo zjednat pořádek.

Do jeho čela se postavil jeden z Masakadových bývalých spojenců Taira no Sadamori, který se však se svým někdejším ochráncem rozešel ve zlém a byl jedním ze stěžovatelů v Kjótu. Společně s jednotkami dalších vojenských vůdců stíhal Masakada po planině Kantó o to usilovněji poté, co byla jeho (Sadamoriho) manželka zajata a znásilněna Masakadovými vojáky. Přestože se vůdce povstalců snažil tuto událost napravit (což již nešlo), byl to pro jeho nepřátele další důkaz jeho zlotřilosti. Na jaře roku 940 byl Masakado s ubohým zbytkem svých přívrženců dostižen, a přestože mu v posledním zoufalém odporu přálo štěstí v podobě větru, který vál jeho mužům do zad a zvyšoval dostřel jejich šípů, byl nakonec zasažen střelou a zhroutil se z koně. Zbytek jeho vojska byl záhy rozprášen. S jistým uspokojením vyslal Sadamori jednoho ze svých mužů neurozeného původu (patrně aby zvýšil potupu padlého nepřítele), aby odřízl Masakadovu hlavu, která byla posléze zakonzervována a odeslána do Kjóta, kde ji veřejně vystavili.

Masakado se již krátce po smrti stal lidovým hrdinou, o němž a jeho schopnostech se šířily neuvěřitelné zkazky. Podobně jako nymfa Thetis koupala Achillea v řece Styx, držíc jej za patu, s cílem zajistit mu nezranitelnost a tím pádem i nesmrtelnost, snažila se Masakadova matka, již si představivá lidová tvořivost zosobnila jako hada, o totéž, když jej krátce po jeho narození olízala po celém těle. Vynechala prý jediné místo na hlavě (o přesném umístění se zdroje rozcházejí), které tak zůstalo jeho pověstnou Achillovou patou. O této skutečnosti se poněkud neprozřetelně zmínil před jednou ze svých konkubín, jež patrně v naději na odměnu nelenila a donesla informaci jednomu ze Sadamoriho vojáků, ten pak Masakada sestřelil z koně.46 O jeho božském původu pak měly svědčit i zprávy o zemětřeseních a nadpřirozených úkazech v Kjótu v době, kdy zahájil své povstání. Ať tomu bylo jakkoli, Masakado byl bezesporu výtečným vojevůdcem a zaslouženě vstoupil do pantheonu japonských válečných hrdinů. Jeho hrob se nalézá v Otemači v dnešním Tokiu, pouze několik set metrů od současného císařského paláce.

Masakado má také bezesporu výsadní místo v japonských vojenských dějinách. Jeho povstání (i když podobných, byť omezenějších a zdaleka ne tak závažných případů bylo více) je totiž prvním zaznamenaným skutečným samurajským konfliktem v japonských dějinách. Do té doby bojovali válečníci země vycházejícího slunce buď ve vnějších konfliktech (na kontinentu či proti kmenům Emiši), proti rebelům a pirátům, nebo v rámci sporů vládnoucí dvorské elity. Nyní se však rodící se vojenská vrstva poprvé obrátila sama proti sobě v boji o moc a prestiž, která byla ve společnosti zakládající si na rodové příslušnosti a vojenských schopnostech nesmírně důležitá. Masakadovo povstání tak bylo předzvěstí věcí příštích – budoucích konfliktů, v nichž měli samurajové bojovat o moc nad celou zemí. Slavný vůdce povstalců jako by si byl této skutečnosti vědom, o čemž svědčí i jeho údajný výrok: „Toto je čas, kdy se muž, jenž zvítězí ve válce, stane vládcem světa.“47 Masakadova slova mohla být sice věštecká, za jeho života však ten pravý čas, kdy se vítěz mohl stát „vládcem světa“, nenastal. Japonská vojenská vrstva se teprve postupně rodila a chyběla jí většina předpokladů stát se arbitrem japonské politiky. Pozice dvora a jeho urozených zástupců byla zatím neotřesitelná a tato situace se neměla v následujících dvou staletích změnit.

Nejudatnější samuraj pod sluncem

Přes tuto skutečnost se však Japonsko mělo přesvědčit o postupně rostoucím významu vojenské vrstvy – samurajů. V polovině 11. století se totiž ukázalo, že severní oblasti s porobenými Emiši, kteří postupně začali splývat s japonským obyvatelstvem, nejsou tak zpacifikované, jak se většina kjótského dvora domnívala. Problém spočíval v tom, že navzdory délce japonské vlády jen část Emiši přijala japonský usedlý styl venkovského života. Mnozí zůstávali kočovnými kmeny, které propůjčovaly svou loajalitu místním vojenským klanům většinou japonského původu. Nejsilnější z nich – rod Abe – byl považován za jeden z nejstarších v japonské historii a jeho reálná moc převyšovala vliv, který v oblasti měli místní guvernéři dosazovaní vládou. Když se Kjóto pokusilo na severu (v provincii Mucu) zvýšit daně, koncentroval se odpor proti nim právě okolo vůdce klanu Abe (Abeho Joritokiho), kterého místní obyvatelstvo vnímalo jako svého přirozeného ochránce. Vláda proto na sever vyslala zkušeného velitele Minamota no Jorijošiho, který měl nepokoje potlačit. Klan Abe s největší pravděpodobností doufal, že se mu uklidněním situace na severu a spoluprací s Jorijošim podaří navázat těsnější vazby na klan Minamoto. Proto se snažil po příchodu císařských sil zachovat klid. Tyto naděje, jež měly být zhmotněny sňatkem Joritokiho syna Sadatóa s Jorijošiho dcerou však přišly vniveč. Reakce Abeů byla rázná, jak se slušelo na hrdé bojovníky z nehostinného severu. Vojenský oddíl Minamotů byl zmasakrován při překračování řeky Akuto, válka tak roku 1056 vypukla nanovo.48

Přestože byl vůdce klanu Abe Joritoki zabit v jednom z prvních střetnutí, jeho syn Sadató se projevil jako velmi schopný vůdce, který dokázal odolávat náporu císařských sil. V jejich řadách se však objevila osobnost zcela mimořádná – Jorijošiho syn Minamoto no Jošiie, který si záhy vysloužil označení „nejudatnější samuraj pod sluncem“49 a Hačimantaró – syn boha války Hačimana, jehož kult nabíral v Japonsku postupně na významu. Přestože mu v průběhu tažení roku 1057 bylo pouhých osmnáct let, vynikal mezi ostatními bojovníky a „vysoce překonával ostatní velitele v zuřivosti a statečnosti, podobal se bohu, když střílel ze hřbetu svého koně. [Když byli v jedné z bitev obklíčeni] cválal zas a znovu proti řadám vojáků s třpytícími se meči, kteří je obklopovali. Útočil na ně zleva i zprava, stříleje na nepřátelské velitele. Žádný z jeho šípů nebyl vypuštěn nadarmo a každý zásah znamenal jistou smrt. Jeho výpady byly rychlé jako blesk… nikdo neměl odvahu se mu postavit“.50 Avšak navzdory tomu, že měly na své straně tak výjimečného bojovníka, nebyly Jorijošiho armády dlouho schopné uštědřit nepříteli rozhodující porážku. Ba právě naopak, samy utrpěly celou řadu dílčích nezdarů, když se Sadató po vzoru dávných Emiši uchýlil k taktice rychlých útoků proti odloučeným skupinám vojáků. Válka se tak protáhla až do roku 1063.

Ještě v průběhu roku 1062 byl Sadató s více než 8000 vojáky schopen napadnout hlavní Jorijošiho tábor. Navzdory tomu, že měl zřetelnou početní převahu, byl vůdce klanu Abe poražen a donucen ustupovat. Vojáci Minamotů však na jeho armádu dotírali se stále větší silou a se zbytkem jeho sil jej zahnali do hradu na řece Koromo, kde se Sadató ocitl v pasti. Jedinou záchranu představoval pokus o výpad a následný únik dále na sever. Právě během této snahy o průlom došlo k události, která vstoupila do legend a jež je často dávána za příklad toho, jak se boj mezi elitou japonské vojenské vrstvy zritualizoval a jak – ovlivněn vysokou dvorskou kulturou – mohl být noblesní. Za zimního dne, kdy byla okolní krajina pokryta třpytivým sněhem, se Sadató i s hradní posádkou pokusili uniknout zadní bránou z pevnosti. Tato skutečnost však nezůstala nepovšimnuta: „Jorijošiho nejstarší syn, Hačiman Taró [Jošiie], se jej jal zuřivě pronásledovat podél řeky Koromo a zvolal ‚Pane, obracíte svá záda k nepříteli! Nestydíte se? Obraťte se na okamžik, chtěl bych Vám něco říci‘. Když se Sadató ohlédl, Jošiie řekl:

‚Koromo no tate wa hokorobinikeri‘

(Hrad Koromo byl zničen)

[podle jiného čtení stejných znaků: ‚vlákna tvé róby se rozpletla‘]

Sadató trochu popustil otěže a obrátiv svou opřilbenou hlavu, navázal [na zmíněný dvojsmyslný verš – poz. autora]:

‚toši o heši ito no midare no kurušisa ni‘

(v průběhu let se její nitě zamotaly a to mne rmoutí)

Když toto uslyšel, odložil Jošiie šíp připravený k výstřelu a vrátil se do tábora. Uprostřed tak divoké bitvy to byl čin hodný pravého muže.“51

Díky této básnické výměně, která mladého bojovníka pohnula k soucitu se svým sokem, tak Sadató mohl uprchnout a postavit se Minamotům v další bitvě. Tento příklad galantnosti a důrazu na čest válečníka snoubenou s projevy vyšší kultury, tolik typický pro japonské vojenské prostředí, pak byl ve vyprávěních mnohokrát opakován a označován za příklad hodný následování. Tato skutečnost souvisela se vzestupem „kultu cti“ mezi japonskými válečníky. Mimo Minamota no Jošiieho byl za vzor dáván například Taira no Koremoči nazývaný generál Jogo, který v momentě, kdy byl přepaden ze zálohy a jeho muži mu radili, aby uprchl, prohlásil: „Bylo by to zhanobení mých potomků.“52 Tento projev statečnosti pak obrátil prchající vojáky do protiútoku a k následnému vítězství. Podobnými příklady byla formována samurajská kultura, představa o cti a hrdosti.

Sadatóův konec však neměl být tak noblesní jako výše zmíněný legendami opředený souboj. Jeho posledním útočištěm se stala pevnost Kurijagawa, kde však byl záhy obklíčen Jorijošiho vojskem. Za větrného říjnového dne se vojsko Minamotů hotovilo k závěrečnému útoku po několika dnech obléhání, během nichž vojáci vybudovali kolem hradu palisádu tak, aby nikdo nemohl uniknout. Současně odřízli posádce přístup k vodě. Poté, co byl hrad zapálen deštěm ohnivých šípů (v této době byla většina pevností v Japonsku budována ze dřeva, japonské hrady, jak je známe dnes, jsou dílem časů mnohem pozdějších), se Sadató ocitl v pasti. Během zoufalého pokusu probít se ven byl sražen z koně, zajat a umírající přiveden před Jorijošiho, který nakonec neměl slitování ani s členy jeho rodiny. Mezi zajatci byl totiž i Sadatóův třináctiletý syn Čijo, kterého chtěl velitel císařské armády omilostnit, jeden z jeho mužů mu však připomněl, že by neměl zapomínat na možnou pomstu, pokud nechá syna svého nepřítele naživu. Čijo tak byl záhy připraven o hlavu.53 Truchlivý osud očekával také ženy příslušníků klanu Abe. Mnohé z nich byly přenechány řadovým vojákům a znásilněny. Jen Sadatóova „manželka se zachovala odlišně. Když byla palisáda zničena, řekla svému muži držíc v náručí jejich tříletého synka: ‚Patrně budeš zabit a já nebudu schopna žít sama, doufám, že zemřu před tebou.‘ A opravdu, se svým děckem v náručí se vrhla do hluboké propasti a zahynula. Musíme říci, že to byla žena obdivuhodné statečnosti“.54 Konec klanu Abe se tak zvrhl v krvavý masakr, v němž nebylo místo pro vyměnu zdvořilostí.

Se značnou prestiží se Jorijoši a především Jošiie vrátili do hlavního města. Zde se však nedočkali odměn, jež očekávali. Dvůr i fudžiwarovští regenti na ně pohlíželi s povýšenou blahosklonností. Jorijoši byl nucen opakovaně poníženě žádat o odměny pro muže, kteří se v boji vyznamenali, a přestože byl povýšen a jmenován guvernérem provincie Ijo, náležela mu u dvora spíše marginální pozice. Jošiie zas musel v následujících desetiletích několikrát plnit dosti nevděčnou úlohu prostředníka ve sporech členů rodu Minamoto v severních provinciích, kde musel vést další tažení proti neposlušným příslušníkům vojenské třídy. Během jednoho z nich (tzv. pozdější tříletá válka, 1081–1084) mohl prokázat své zkušenosti a znalosti nabyté v hlavním městě. Po svém návratu z války proti klanu Abe se Jošiie stal vyhledávaným společníkem a mnozí urození dvořané jej hostili výměnou za vyprávění o prožitých dobrodružstvích na severu. Jedním z nich byl i Óe no Masafusa, básník a učenec s titulární hodností generála, který však neměl možnost prokázat své schopnosti v praxi. Když od něj Jošiie odešel, Masafusa prohlásil: „Je jistě talentovaný a moudrý bojovník, ale vůbec neví, v čem spočívá umění války.“55 Jošiie se to záhy doslechl, proti očekávání se však neurazil, naopak uznal morální a intelektuální převahu staršího muže a stal se jeho žákem. O dvacet let později obléhal hrad Kanazawa, když tu zpozoroval odlétat neklidné hejno hus. Jošiie se otočil ke svým spolubojovníkům a řekl: „Před několika lety mne generál Óe naučil toto: ‚Když se vojáci chystají k léčce, hejno hus poruší svou formaci.‘ Musí tam být skrytí nepřátelé“56 Na daném místě se opravdu skrývaly tři stovky jezdců, díky Jošiieho prozíravosti však byli záhy poraženi.

Minamoto no Jošiie

Přes svá mnohá vítězství na dalekém severu se však Jošiie nedočkal v Kjótu uznání. Naopak císařský dvůr na něj pohlížel s neskrývanou nedůvěrou.57 Na sklonku života se zapletl do rodinných sporů, jež vyhovovaly jednotlivým dvorským klikám. Zemřel roku 1106 a jeho odchod výrazně otřásl prestiží klanu Minamoto.58 Zacházení, jehož se tak významnému a opěvovanému bojovníku dostalo, by možná mohlo být matoucí. Jeho příčinou bylo patrně několik rozličných faktorů. Jednak to byla skutečnost, že přestože Jošiie jistě působil impozantně a jeho válečné příběhy bezesporu zajímaly mnohé příslušníky vládnoucí elity, kteří celý život strávili pouze v Kjótu, byli válečníci přes svou snahu přejímat dvorský kurtoazní styl vnímáni jako obhroublí mužové s omezeným rozhledem nehodící se pro vysoké státní úřady. Dalším faktorem pak bezesporu mohly být obavy z Jošiieho vojenské síly a značné mocenské základny na japonském venkově. To pochopitelně vedlo ke snaze o omezení moci rodu Minamoto, aby se nemohl stát potenciální hrozbou pro současnou vládní elitu v čele s rodem Fudžiwara. Tento starobylý klan totiž na konci 11. století prožíval období krize. Chaos v provinciích se šířil i do hlavního města, kde proti sobě stály znepřátelené větve Fudžiwarů. Současně se hlavní město stále častěji stávalo terčem ozbrojených buddhistických mnichů z mocných opatství v Naře a v nedalekém klášteru Enrjakudži na hoře Hiei, jenž byl založen roku 788. V 11. století tvořilo klášterní komplex více než 3000 budov a jeho sekta Tendai založená mnichem Saičóem v 8. století se pyšnila obrovským množstvím stoupenců.59 Kláštery se tak staly významným hráčem na politické mapě Japonska.

Na počátku 12. století tak v Japonsku existovala tři hlavní mocenská centra. Nejsilnějším byl stále pochopitelně císařský dvůr, jehož autorita sice s šířící se nestabilitou klesala, ale díky posvátnosti osoby panovníka zůstávala nezpochybnitelná. Na dvoře si pak udržoval dominantní pozici rod Fudžiwara, jehož vnitřní rozmíšky ovšem způsobovaly pokles autority centrální vlády a potenciálně otevíraly dveře, jimiž mohly na scénu vstoupit dvě další mocenské skupiny. Jednou z nich bylo již zmíněné buddhistické kněžstvo, jehož politické cíle však byly omezené na zisk a udržení svých privilegií a vlivu, a které v podstatě ani nemohlo mít větší ambice. Třetí skupinu tvořila v posledních staletích vzniklá vojenská třída, jejíž prestiž byla v japonské sociální hierarchii stále dosti malá. Její mocenská základna spočívala v držbě venkovské půdy a titulech udělených dvorem. Tyto projevy přízně však mohly být kdykoli odebrány, což ze samurajů činilo poslušné nástroje v rukou dvora. Ovšem s tím, jak klesala prestiž Fudžiwarů a rostly jejich vzájemné spory, se samurajové stále častěji dostávali do konfliktů, které zásadním způsobem ovlivňovaly podobu vlády. Je pravděpodobné, že bylo jen otázkou času, kdy se objeví dostatečně silné osobnosti, jež využijí své vojenské moci k prosazení vlastních zájmů. Přestože k něčemu takovému mělo dojít mnohem později, je možné tvrdit, že scéna k zásadní proměně politického uspořádání Japonska byla připravena již na počátku 12. století. Chyběly jen správné okolnosti, které by uvedly chod událostí do pohybu.

VZESTUP RODU TAIRA

Povstání Hógen

Léto roku 1156 mělo přinést zásadní změny v distribuci politických sil ve středověkém Japonsku. Na první pohled tomu ale nic nenasvědčovalo, zdálo se totiž, že tradiční sytém císařské vlády funguje stejně bezproblémově jako v předcházejících staletích. Následnictví japonských císařů spočívalo v několika faktorech a v podstatě bylo určováno mocenskou konstelací na císařském dvoře, na němž měli podstatný vliv regenti z rodu Fudžiwara, kteří – jak již bylo řečeno – vykonávali vládní moc ve jménu císaře. V průběhu 11. století se však tato praxe změnila. Vládnoucí panovník si začal pojišťovat vhodné nástupnictví tím, že odstoupil na vrcholu svých sil a na své místo jmenoval jednoho ze svých potomků, který byl často ještě v dětském věku. Sám pak vstoupil do buddhistického kláštera, aby dal najevo svůj předpokládaný rozchod se světskými starostmi. Ve skutečnosti však okolo odstoupivšího císaře (Daidžó Tennó) vznikl samostatný dvůr s úřady víceméně kopírujícími císařskou vládu včetně vlastních ozbrojených jednotek. Tento systém stínové vlády, která ve skutečnosti měla větší vliv než ta oficiální, byl založen císařem Go-Sandžóem roku 1072, kdy z důvodu nemoci odstoupil ve prospěch svého syna Širakawy. Tato praxe se udržela díky skutečnosti, že pomohla zásadním způsobem oslabit moc Fudžiwarů, jejichž spory otřásaly Kjótem. Jejich moc však nebyla nahrazena obnovenou mocí panujícího císaře, místo toho vznikl systém stínové vlády (insei), který fungoval tak, že odstoupivší panovník zformoval klášterní vládu a panoval prostřednictvím právě vládnoucího císaře.60

Tento systém existoval po většinu 12. století a zprvu bylo jeho fungování nadmíru úspěšné. Prostřednictvím insei totiž byla posílena moc císařského rodu a výrazně omezeny negativní vlivy dominance Fudžiwarů v Kjótu. Na druhé straně však soupeření klášterní vlády s fudžiwarovskými regenty vedlo k otřesení pozice centrální autority v rámci Japonska jako celku. Současně se se vznikem klášterní vlády vynořil problém spočívající ve skutečnosti, že nebyla řídkým jevem praxe, kdy odstoupivší císař přiměl k rezignaci stávajícího vládce, když dosáhl dospělosti, a na jeho místo dosadil jiného ze svých synů v dětském věku, což mu umožnilo dál pokračovat ve své stínové vládě, aniž by se musel obávat ambicí panujícího císaře. Je bezesporu pochopitelné, že tyto vynucené rezignace a následnictví byly ovlivňovány intrikami na císařském dvoře a ambicemi jednotlivých konkubín odstoupivšího císaře, které se snažily zajistit svým synům pozici nejvyšší. Navzdory nespornému krátkodobému úspěchu systému insei je nezbytné poukázat na skutečnost, že přispěl k politické rozdrobenosti v Kjótu a že vytvořil předpoklady budoucích konfliktů, jež se nadále neměly odehrávat kdesi na dalekém severu, ale v samotném srdci Japonska.

Za vypuknutím povstání Hógen, které mělo výrazně změnit další vývoj japonských dějin, stál spor o nástupnictví, jehož kořeny spočívaly právě v systému insei. Po Širakawově smrti roku 1129 se hybatelem japonské politiky stal odstoupivší císař Toba (1103–1156, vládl 1107–1123), který si dle kroniky Hógen Monogatari „cenil statečnosti a následoval způsoby moudrých císařů minulosti… Země prosperovala a lidé se cítili v bezpečí. Jeho laskavé světlo zářilo tak, že se celá říše těšila klidu a pohodlí“.61 Tento téměř idylický obraz se však krátce po jeho smrti rychle proměnil. Roku 1142 totiž Toba přiměl k odstoupení svého nejstaršího syna Sutokua, jehož nahradil jeho poloviční bratr, který do dějin vstoupil pod jménem císař Konoe, do něhož Toba vkládal velké naděje. Když však Konoe v srpnu 1155 zemřel, byla nástupnická otázka opět otevřena. Sutoku, jenž od své vynucené abdikace spřádal plány na mocenský návrat, nyní cítil, že nadešla vhodná příležitost. Doufal, že by mohl být opět povolán na „chryzantémový trůn“, popřípadě že by se novým panovníkem mohl stát jeho syn. Tomuto vývoji však chtěla zabránit Tobova oblíbenkyně paní Bifukumonin (pochopitelně z rodu Fudžiwara), která nakonec dokázala odstoupivšího panovníka přesvědčit, aby na uprázdněný císařský stolec dosadil jejího syna (Tobova čtvrtého) Go-Širakawu, s jehož možnými aspiracemi na císařský trůn do té doby nikdo nepočítal.62 Sutokuovy ambice potají živené ve vynuceném ústraní po třináct let byly zmařeny. Brzy však opět spatřil svou příležitost.

Odstoupivší císař Toba totiž nestačil Go-Širakawovu pozici dostatečně upevnit před tím, než 20. července roku 1156 zemřel. Tohoto stavu hodlal využít Sutoku, kterého podporovala část Fudžiwarů na dvoře, proti kterým se postavili příbuzní paní Bifukumonin. Vznikla tak napjatá situace, jakou Kjóto po staletí nepamatovalo. Během horkého a vlhkého kjótského léta se obě strany připravovaly na rozhodující střetnutí. Vzhledem k tomu, že ani jedna z nich nedisponovala většími vojenskými silami, byly nuceny spolehnout se na služby příslušníků rodů Minamoto a Taira, kteří sloužili v palácových gardách a za svou pozici vděčili císařské přízni. Ovšem vzhledem k tomu, že tito bojovníci byli ve službách jednotlivých dvorských frakcí, došlo k tomu, že nadcházející konflikt obrátil příslušníky jednotlivých rodů proti sobě. Otec tak stanul proti synovi, strýc proti synovci. Spor o nástupnictví v rámci císařského rodu záhy nabral nové, celonárodní podoby.

Císař Toba

Do popředí japonské politiky se v samotném centru říše opět dostaly rody Minamoto a Taira, které byly doposud spojovány především s taženími v provinciích. Rod Minamoto zaznamenal vrchol své moci na konci 11. století v souvislosti s prestiží, již si získal Minamoto no Jošiie, pak jej oslabily vnitřní spory. Tairové byli v té době do značné míry upozaděni. Jejich slávu opět pozvedl až Taira no Tadamori (1096–1153), který vedl úspěšná tažení proti pirátům, již činili plavbu po Vnitřním moři značně nebezpečnou, a který chránil Kjóto před násilnostmi bojových mnichů z Nary a hory Hiei. Byl také jedním z velitelů gardy odstoupivšího císaře Toby, což byla v té době téměř neslýchaná čest. Díky tomu se však stal terčem nenávisti mnohých dvořanů, kteří se spikli s cílem jej zabít na nadcházejícím večírku. Tadamori však tomuto nebezpečí unikl pozoruhodnou lstí.

Toho večera se dostavil ke dvoru s dýkou za pasem doprovázen jedním ze svých bojovníků, který na něj čekal na přilehlém nádvoří. Spiklenci si okamžitě uvědomili, že jejich plán byl prozrazen a od svých vražedných úmyslů upustili. Rozhodli se však využít celého incidentu k zosnování Tadamoriho pádu. Přijít ke dvoru ozbrojen a navíc doprovázen samurajem v plné zbroji bylo totiž něco naprosto neslýchaného. Tadamoriho nepřátelé proto bývalého císaře žádali o Tadamoriho vypuzení a vyškrtnutí ze seznamu velitelů stráží. Toba, který ke zkušenému bojovníkovi bezpochyby cítil náklonost, však hodlal věc řádně prošetřit, povolal proto Tadamoriho a žádal po něm vysvětlení: „Tadamori s úctou odvětil: ‚Pokud jde o toho mého muže, který byl připraven mi sloužit v malém nádvoří, nevěděl jsem o něm. Poslední dobou se však vyskytly zkazky ohledně úkladů proti mé osobě a on, starý vazal, je s největší pravděpodobností také zaslechl, a tak jednal, aby mě ušetřil hanby, aniž mi cokoli řekl. Nemohl jsem udělat nic, abych jej zastavil. Mám jej před Vás předvést, pokud se mýlil? A co se týče té dýky. Svěřil jsem ji palácové dámě. Můžete pro ni poslat a zvážit, zda je či není skutečná.‘ Jeho Výsost souhlasila. Poslala pro dýku a prohlédla si ji: pochva a rukojeť byly bez pochyb černě nalakované, ale čepel byla pouze stříbrem pokryté dřevo.“63 Toba Tadamoriho okamžitě omilostnil. Zpráva o lsti udatného válečníka se rychle rozšířila a výrazně přispěla k vzestupu prestiže rodu Taira.

Když Tadamori roku 1153 zemřel, chopil se vedení Heike Taira no Kijomori, který se podobně jako předtím jeho otec proslavil svým odporem proti bojovým mnichům.64 Nyní, když se v hlavním městě začaly šířit zvěsti o plánovaném palácovém převratu, rozhodl se Kijomori přiklonit na stranu Go-Širakawy. Proti novému císaři se totiž zrodila mocná koalice. Mimo Sutokua, který plánoval na trůn dosednout buď sám, nebo vládnout prostřednictvím svého syna Šigehita, se na spiknutí podílel Fudžiwara no Jorinaga, známý učenec a proponent moci Fudžiwarů na císařském dvoře, který žárlil na svého výše postaveného, ale méně schopného bratra Tadamičiho, jenž podporoval Go-Širakawu. Jorinaga měl ambice vskutku nejvyšší, odhalit se je odvážil jen svým nejbližším: „Jakmile zajistím princi Šigehitovi nástupnictví a jeho otci svrchovanost nad říší, budu moci vládnout, jak se mi zachce.“65 Nevýhodou Sutokuovy strany však byla její vojenská slabost. Jorinaga ale dokázal využít ambicí dalšího nespokojence na politické mapě Japonska – zkušeného válečníka, vnuka legendárního Jošiieho – Minamota no Tamejošiho. Proslavil se sice v bojích s mnichy z Enrjakudži, avšak v obavách z jeho rostoucího vlivu jej dvořané pod nepatrnou záminkou sesadili z čela rodu Minamoto a donutili jej odejít do ústraní.66 Jorinaga ale povolal Tamejošiho zpět. S vojevůdcem se do města dostavilo i šest jeho synů se svými vazaly.

Taira no Tadamori

Avšak ne všichni Minamotové následovali Tamejošiho. Výjimkou byl především jeho nejstarší syn Jošitomo, který byl připraven zachovat věrnost Go-Širakawovi. V parném létě roku 1156 se tak obě strany hotovily k boji, jenž měl rozhodnout o nástupnictví. Sutokuovi stoupenci měli zpočátku navrch, jejich síly se shromáždily rychle a zprvu zaskočily jak císařský dvůr, tak jeho stoupence. Za svůj hlavní stan si vybrali sídlo vybudované císařem Širakawou. Svou výhodu však vzbouřenci záhy promarnili v dlouhých debatách o zvolení nejvhodnější strategie. Během válečné porady si hlavní slovo vzal Tamejošiho syn Tametomo, od dětských let proslulý svou bojovností a silou. Svou první bitvu vybojoval již ve třinácti a po celé říši byl znám jako skvělý lukostřelec. Nyní měl osamocen (pochopitelně se svou družinou) hájit západní bránu paláce, do nějž se povstalci uchýlili. Při debatě o budoucí strategii se však stavěl proti defenzivní taktice. Navrhoval noční útok s pomocí ohně, jenž by využil momentu překvapení. Palác Takamacu, kde byli jeho nepřátelé, navrhoval podpálit ze tří stran a donutit Jošitoma a Kijomoriho, aby se vystavili dešti šípů ve snaze uprchnout. Tato strategie pak měla umožnit zajmout Go-Širakawu, který by byl sesazen a na jeho místo dosazen Sutoku. Klasicky vzdělaný a ve vojenských záležitostech zdaleka ne tolik zběhlý Jorinaga však nesouhlasil. Jednak tvrdil, že „noční útok se hodí tak pro deset dvacet mužů jednajících na vlastní pěst, ale ne pro boj o moc mezi vládnoucím a odstoupivším císařem“. Současně doufal, že se mu podaří zvrátit poměr sil navázáním spojenectví s bojovými mnichy z četných klášterů v Naře.67

Toto rozhodnutí se bezpochyby zakládalo na zdravém politickém úsudku zkušeného státníka, avšak ve válce je často rychlost reakce na kroky nepřítele to, co rozhoduje klíčová střetnutí. Go-Širakawovi přívrženci koncentrující se okolo Fudžiwary no Mičinoriho, známého též jako Šinzei, taktéž zvažovali možnost nočního útoku. Na rozdíl od svých soků se však rozhodli neváhat a přikročit od úvah k činům. Ve třech proudech se jejich vojsko o síle 600 jezdců a neznámého počtu pěšáků vydalo k Širakawově paláci, kde se odehrály klíčové boje povstání Hógen, jak byla celá událost zpětně pojmenována.68 Na dvě brány bývalého císařského sídla udeřil Jošitomo, zbývající bráněnou Tametomem dostal na starost Kijomori. Právě o střetnutí u této západní brány se dochovalo nejvíce informací. Boj se zde odehrával podle tradičního schématu mezi muži na koních vyzbrojených mocnými japonskými luky, které byly v této době hlavní zbraní samurajů. Vojáci obou stran na sebe vždy zvolali svá jména často provázená rodokmeny (například „Já, syn toho a toho, který byl synem toho a toho, vás vyzývám na souboj, pokud jste toho hodni.“), aby věděli, s kým mají tu čest.69 Následoval přímý souboj, z něhož mohl vzejít pouze jeden vítěz. Takto zritualizovaný boj, v němž byla bitva často souhrnem drobných střetnutí mezi jednotlivci, se však v mnoha případech zvrhl v krvavou řež, v níž nebylo pro zdvořilost místo.

Před západní branou Širakawova paláce probíhalo vše podle tohoto vzorce. Nad všemi vyčníval Tametomo oděn ve skvostné lakované zbroji. Nehledě na šípy mířící jeho směrem střílel na nepřítele s neobyčejnou přesností a prudkostí. Jeden z jeho šípů zasáhl jednoho z Kijomoriho vojáků jménem Ito Rokuró, prošel mu hrudí a zabodl se do ramene jeho bratra Tadakija poté, co prorazil nárameník jeho brnění, jenž ho měl chránit před šípy. Mezi Kijomoriho vojáky se tato zpráva s komentářem „To nemohl dokázat obyčejný člověk!“ rychle roznesla a vzbudila mezi nimi hrůzu.70 Jejich morálku se pokusil pozvednout Kijomoriho syn Šigemori, jehož však od smrti z rokou nepřátel zachránil otcův včasný zásah. Bitva se tak nevyvíjela příliš dobře. Tametomovy válečnické schopnosti a respekt, jenž budil, mu zajišťovaly jednoznačnou převahu na bojišti. Situaci zvrátil až příchod posil vedených samotným Jošitomem, který ve snaze povzbudit své muže prohlásil, že Tametomo je jistě zkušeným lučištníkem, ale že v boji zblízka nemá se svými muži z Kjúšú proti Jošitomovým vojákům z provincií Musaši a Sagami šanci.71 Střetnutí se záhy stalo soubojem dvou bratrů a jejich družin.

Bitva, která začala o čtvrté hodině ranní, se o dvě hodiny později dostala do slepé uličky. Přestože byli povstalci tísněni z několika stran, bez větších potíží odolávali útočníkům. Jejich velitel Jošitomo se totiž zdráhal použít zápalné šípy, neboť nedaleko se nacházel komplex chrámu Hosšódži, který se svou pagodovitou věží tvořil jednu z dominant města. Vítr vál v jeho směru a Jošitomo se obával, že by použití ohně mohlo způsobit zkázu skvostného chrámu. V tomto smyslu proto informoval císaře Go-Širakawu. Zpráva se však dostala do rukou Šinzeie, jenž na rozdíl od vojevůdce Minamotů netrpěl přílišnými skrupulemi. Veliteli císařské armády proto vzkázal: „Jošitomo, jsi hlupák. Hosšódži může být obnoven během dne za předpokladu, že na práci bude dohlížet samo Jeho Veličenstvo. O něčem takovém není ani potřeba jej zpravit. Zaútočte a spalte Širakawovo sídlo.“72 Vzápětí začaly dřevěnou budovu, sloužící rebelům jako úkryt, zasypávat zápalné šípy. V bouři burácející bitvy se palác změnil v planoucí pochodeň, která hrozila sežehnout každého, kdo by otálel s útěkem. Někdejšímu císaři Sutokuovi a jeho přívržencům tak nezbylo nic jiného než uprchnout.

Většina z povstalců utíkala na východ, směrem k jezeru Biwa, kde doufala nalézt pomoc ve spřátelených provinciích. Tamejoši choval naději, že se mu zde podaří shromáždit novou armádu a vytáhnout na hlavní město. Tyto představy se však záhy proměnily v prázdnou iluzi. Sutoku nejprve hledal útočiště na hoře Njoi, blížící se nepřítel a zoufalství jej nicméně donutily zříci se světského světa a oholit si hlavu na znamení vstupu do mnišského stavu. Vzhledem k beznadějnosti své situace nakonec vyhledal útočiště v chrámu Ninnadži, kde mu nezbylo než vyčkávat ortelu vítězů. Další z uprchlíků byli ještě méně šťastní než poražený Sutoku.

Jorinaga zemřel na útěku o tři dny později na utrpěná zranění a vyčerpání. Původně plánoval vyhledat pomoc v některém z buddhistických klášterů, cestu mu však zablokoval nepřítel. Naděje na záchranu záhy vyprchala a kdysi mocný Jorinaga byl svými služebníky bezmocně přenášen na nosítkách, odmítaje veškeré jídlo a pití. Nakonec jej donesli do malého rolnického domku, kde tiše zahynul, jeho služebníci pak okamžitě přijali mnišský stav. Patrně nejusilovněji císařští vojáci pátrali po Tamejošim, který prchal na východ. Ve zmatku po katastrofální porážce však zůstal osamocen. Z jeho ještě před několika dny početné družiny zbyli jen jeho synové a další čtyři vazalové. Naprosto vyčerpán dosáhl hory Hiei a jejích chrámů. Bojovný Tametomo se jej sice snažil povzbudit a přimět pokračovat do Kantó, kde byla jejich mocenská základna, Tamejoši však byl již pouhým stínem slavného vojevůdce. Nakonec se rozhodl pokusit se získat milost z rukou svého syna Jošitoma. Ostatní synové setrvávající s ním na hoře Hiei se pokusili uniknout do různých částí Japonska, ale hlídky vítězného vojska je záhy pochytaly.

Tresty nad poraženými – jak se dalo očekávat – byly tvrdé, neboť vzbouřenci se dopustili zrady vůči panujícímu císaři. Na příkaz dvora se vykonání trestů museli chopit sami vůdcové vítězné armády. Kijomori tak osobně setnul hlavu svému strýci Tadamasovi a jeho synovi, kteří se kvůli rivalitě se svými příbuznými přidali na Sutokuovu stranu. Mnohem bolestnější však bylo vítězství pro Jošitoma. Vzhledem k tomu, že Kijomori neváhal a popravil své vlastní příbuzné, nemohl se vítěz povstání Hógen vyhnout tomu, co mělo následovat. Přestože s ohledem na svého otce dlouho váhal, realita jej dostihla, když Jošitomo dostal za úkol jej popravit.73 Krátce poté byli sťati i Tamejošiho synové. Tamejošiho manželka pak spáchala sebevraždu – utopila se. Pouze Tametomo dlouho unikal svým pronásledovatelům. Nakonec jej zajali při koupeli v jednom z chrámů provincie Omi a odvlekli do Kjóta. Na rozdíl od svých bratrů však nebyl popraven. Aby již nemohl představovat potenciální nebezpečí, byl údajně zmrzačen vykloubením ramen natolik, že nedokázal uzvednout ani vějíř. Následně ho poslali do vyhnanství na ostrově Óšima poblíž poloostrova Izu.

Těžký osud postihl také muže, jehož ambice byly příčinou všeho neštěstí. Odstoupivší císař Sutoku byl poslán do vyhnanství v provincii Sanuki, kde se v odloučení od okolního světa pod přísným dohledem mohl věnovat pouze skládání básní. Zde opuštěn většinou svých dřívějších spojenců roku 1164 zemřel v osamění. Podle jedné z pověstí se po smrti stal pomstychtivým duchem onrjó, který se snažil o odvetu na svých nepřátelích. Další generace japonských císařů a jejich dvořanů pak věřily, že veškerá neštěstí, jež postihla Japonsko a císařský rod, jsou dílem Sutokuova onrjó, který je stíhá svou krutou kletbou. V každém případě povstání Hógen bylo výrazným předělem v dějinách Japonska: „Během konfliktu Hógen synové připravovali o hlavu své otce, synovci strýce, mladší bratři posílali do vyhnanství starší, ženy se ze zoufalství topily. Byly to nejpodivnější časy, co kdy kdo v Japonsku zažil.“74 Mimo zmíněné hrůzy války a osobní tragédie však došlo k výrazné změně mocenské konstelace. Poprvé v dějinách Japonska se totiž samurajové dostali do středu politického dění. Po povstání Hógen se sice situace na čas uklidnila a zdálo se, že se vše vrátilo do normálu, avšak z krvavé setby z léta 1156 měly vzejít nové konflikty, ještě krutější a krvavější.

Povstání Heidži

Představitelé vítězné strany se zprvu domnívali, že se svět, tak jak jej znali, vrátí po nenadálém výbuchu násilí do starých kolejí. Avšak skutečnost, že znepřátelené dvorské kliky využily bojovníků z provincií ve prospěch vlastních zájmů, vytvořila precedent, jenž měl být záhy následován. Nové měření sil totiž vyvolal fakt, že ne všichni, kteří stáli na vítězné straně, se cítili být dostatečně odměněni a jejich ambice zůstaly do značné míry nenaplněny. Mužem, který z nového uspořádání profitoval nejvíce, byl již zmíněný Šinzei, jenž byl považován za vynikajícího učence, dobrého správce dvorských financí a muže, jenž byl nakloněn rozvoji japonského obchodu s Čínou.75 Z vojenského hlediska se pak Šinzei opíral především o rod Taira, jehož vůdce Taira no Kijomori sice nehrál klíčovou roli při potlačení povstání Hógen, na druhé straně však jeho prestiž nebývale vzrostla povýšením do dvorského úřadu, díky čemuž se Tairům otevřel přístup na císařský dvůr. Minamoto no Jošitomo, který se při obraně císaře Go-Širakawy obrátil proti vlastní rodině, jejíž členové byli nemilosrdně zmasakrováni, se tak ocitl v druhořadé roli, navzdory skutečnosti, že v průběhu bojů hrál rozhodující roli. Snažil se proto navázat spojenectví s Šinzeiovým nepřítelem Fudžiwarou Nobujorim.

Konflikt mezi oběma muži vypukl poté, co císař Go-Širakawa roku 1158 abdikoval ve prospěch svého syna Nidžóa a vytvořil vlastní klášterní vládu. Krátce na to měl být jmenován nový velitel palácové stráže. Go-Širakawova volba padla na Nobujoriho, čemuž se Šinzei pokusil zabránit. Uražený dvořan, který se obával Šinzeiova vlivu, se proto stáhl do ústraní a začal připravovat odvetu. Společně s Jošitomem se rozhodl využít příležitosti, kdy Taira no Kijomori hodlal opustit Kjóto, aby vykonal pouť do svatyně Kumano, která měla pro rod Taira zvláštní význam. Podle některých historiků se však jednalo o lest, jež měla jeho nepřátele vyprovokovat k unáhlené akci.76 Ať již to záměr byl nebo ne, jakmile Kijomori opustil hlavní město, daly se události rychle do pohybu. Jošitomo na Nobujoriho pokyn shromáždil více než 500 bojovníků a rychle ovládl hlavní město. Začalo tak povstání, jež do japonských dějin vstoupilo jako Heidži.

Situace se zprvu vyvíjela ve prospěch povstalců. V průběhu 19. ledna 1160 ovládly jejich síly císařský palác a odvedly císaře Nidžóa pod „ochranu“ vlastních vojáků. Podobný osud potkal také Go-Širakawu. Následoval útok na sídlo Šinzeie, který byl spolu se svými syny zbaven úřadů, jež zastával. Jeho palác byl vypálen a jeho služebníci pobiti. Sám kancléř však byl varován a podařilo se mu utéci po silnici vedoucí do provincie Jamato. Jeho štěstí však vyprchalo, když jej začali dohánět pronásledovatelé. Šinzei věděl, že nemá naději válečníkům – zvyklým rychle cestovat na hřbetu koně – uniknout. Rozhodl se proto použít lsti. Nařídil svým služebníkům vykopat jámu vyztuženou prkny, do níž si lehl, a jeho vazalové jej zakryli, tak aby nebyl odhalen. Nechali mu pouze dýku, aby se mohl raději zabít, než aby jej zajali živého. Další sled událostí je ze starých kronik poněkud nejasný, avšak po čtyřech dnech byla jáma objevena a v ní i Šinzeiovo tělo probodené zmíněnou dýkou. Jeho hlavu následně veřejně vystavili v Kjótu.77 Úhlavní Nobujoriho nepřítel byl mrtev a povstalci ovládali nejenom osobu panovníka, ale i centrum jeho moci. Jediným jejich soupeřem tak zůstával Kijomori, který alespoň zdánlivě nic netuše putoval s velkou částí své rodiny a vazalů do Kumana. Pokud se však povstalci domnívali, že se Tairové smíří s novou konstelací nebo že budou po Šinzeiově smrti snadno poraženi, velmi se zmýlili.

Minamoto no Jošitomo a jeho syn Joritomo v době povstání Heidži

Kijomori se o převratu dozvěděl ještě téhož dne, protože z hlavního sídla Heike (klanu Taira) Rokuhary byl vyslán rychlý posel, aby vůdce klanu varoval. Skutečnost, že se povstalci zaměřili pouze na zajištění císařského paláce a zničení Šinzeie a opominuli Kijomoriho mocenské centrum, kde se shromažďovali bojovníci rodu Taira, je nutné vzhledem k dalšímu vývoji událostí považovat za osudovou chybu. Zpočátku však nebyla Kijomoriho situace záviděníhodná. Na cestě byl jen s malým doprovodem a nyní se dozvěděl, že Jošitomovi vojáci mu blokují cestu zpět. Uvažoval proto o možnosti uchýlit se do své mocenské základny na ostrově Kjúšú a zde zmobilizovat vojsko, které by zvrátilo situaci.78 Jeho syn Taira no Šigemori však prohlásil, že pokud by tak učinil, stihnou jej jeho nepřátelé prohlásit za nepřítele dvora, a pak by mu ani útěk na Kjúšú nepomohl. Místo toho se proto Kijomori vydal směrem do hlavního města navzdory obavám, že by mohl být zajat. Ke svému štěstí po cestě potkal skupinu samurajů z provincií Iga a Ise, kteří byli dávnými spojenci jeho otce a nyní jej doprovodili zpět do Rokuhary.

V hlavním městě panovala po několik dní velmi napjatá atmosféra. Obě strany se připravovaly na rozhodující měření sil, což vedlo velkou část obyvatelstva k tomu, aby raději neopouštěla své domovy. Jindy tak živé ulice hlavního města se náhle vylidnily v nervózním očekávání nadcházejících událostí. Ve hře politických nervů měli zprvu navrch povstalci. Jejich síly kontrolovaly většinu hlavního města, Nobujori záhy nahradil Šinzeie na postu kancléře a navíc měl pod kontrolou panovníka. V této skutečnosti spočívala slabost Kijomoriho postavení. Pokud by jej císař prohlásil za nepřítele trůnu a dvora, opustila by jej většina jeho dosavadních spojenců a jeho osud by byl patrně zpečetěn. Vůdce klanu Taira proto musel postupovat opatrně a snažit se nepřítele přesvědčit, že po Šinzeiově smrti není důvod k dalšímu nepřátelství. Zaslal proto Jošitomovi a Nobujorimu zprávu, že nový stav v hlavním městě akceptuje. Tento smířlivý postoj však byl pouhou zástěrkou. Neboť zatímco probíhala jednání a Nobujoriho spojenci si rozdělovali dvorské úřady, připravoval se Kijomori v tichosti na rozhodující střet. Do Rokuhary proto ve skrytu mířily skupiny bojovníků, jež posilovaly hlavní sídlo Heike.

Hlavním problémem však stále zůstávala skutečnost, že panovník byl v rukou nepřítele. Kijomori proto s pomocí svých spojenců na dvoře zorganizoval císařův útěk. Dne 4. února nasedl Nidžó převlečen za ženu spolu se svou manželkou do nosítek a poté, co unikl pozornosti podezřívavých strážných, uchýlil se do Rokuhary. Téhož dne se podařilo z paláce uniknout i Go-Širakawovi.79 Povstalci tak přišli o jeden z hlavních trumfů, který v podstatě posvěcoval jejich postavení. Kijomori pak mohl veřejně vyhlásit následující: „Rokuhara je nyní [císařským] palácem. Každý, kdo se chce vyvarovat toho, aby byl označen za nepřítele dvora, se má sem bez meškání dostavit.“80 Nyní to nebyl Kijomori, kdo se musel obávat veřejného zatracení, nýbrž jeho nepřátelé. Situace v Kjótu se náhle obrátila o sto osmdesát stupňů.

Císař Nidžó uniká do Rokuhary

Nobujori a Jošitomo byli tímto nečekaným zvratem naprosto vyvedeni z míry. Za stávající situace jim nezbývalo nic jiného než kapitulovat, nebo sáhnout ke zbrani. Vzhledem k tomu, že nepovažovali nic za ztracené, rozhodli se pro druhou možnost. Nic jiného jim ani nezbývalo, protože za rozbřesku je zastihla zpráva, že se k císařskému paláci blíží Kijomoriho síly, jejichž jádro tvořily tři tisíce jízdních samurajů nastupujících do boje pod třiceti rudými standartami rodu Heike.81 Proti nim zavlály bílé praporce Minamotů (Gendži) hájící císařský palác. Jejich velitel Jošitomo vyčníval nade všemi oděn do načerno lakovaného brnění a skvostného kabátce (hitatare) z rudého brokátu. Ve chvíli, kdy se nepřítel blížil, povšiml si Jošitomo vyděšeného Nobujoriho výrazu. Intrikánský dvořan, jenž nebyl zvyklý na lomoz bitvy, si patrně až nyní uvědomil, co vše svým pokusem o převrat vsadil do hry.

Při pohledu na roztřeseného kancléře Jošitomo bezděky utrousil: „Jaký zbabělec, pohleďte, do čeho nás dostal! Začal to vše, aniž si uvědomil, že jej posedl jakýsi ďábel a nyní jeho jméno padne do hanby!“82 Na delší proslovy však již nebyl čas, protože k branám paláce se blížil Kijomoriho syn Šigemori se silným vojskem. Záhy následovaly první salvy šípů a z řad bojovníků zaznívaly první výzvy k osobnímu souboji. Pro Jošitoma brzy nastaly těžké chvíle. Šigemori se zaměřil na bránu Júhó bráněnou Nobujorim a pronikl až na otevřené nádvoří. Velitel Minamotů proto vydal rozkaz svému devatenáctiletému synu Akugendovi Jošihirovi, aby nepřítele z paláce vypudil. Společně se sedmnácti jezdci zaútočil mladý bojovník, který si svůj křest ohněm prožil již během povstání Hógen, na Šigemoriho družinu. Rozhořel se zuřivý boj. Na všech stranách paláce dotírali vojáci Tairů na Minamoty, nebyli však schopni dosáhnout rozhodujícího průlomu. Vzhledem k tomu, že se jednalo o posvátnou půdu císařské rezidence, nebylo možné použít útoku ohněm, tak jak se stalo před čtyřmi lety. Jošitomo tedy postupně získával výhodu.

Navzdory tomu, že kronika Heidži monogatari (Příběh Heidži) popisuje jednotlivé události, jako by se jednalo téměř o boj jednotlivců, je zřejmé, že se bitva, v níž se na obou stranách angažovaly stovky bojovníků, rozhořela naplno. Historické dokumenty se však soustřeďují především na osobní souboj Šigemoriho a Akugendy, který se záhy přenesl mimo území paláce. Ať už byl Šigemori vytlačen silou svého protivníka, nebo pouze předstíral útěk ve snaze vylákat nepřítele ven z budovy, která se snadno mohla stát nedobytnou pevností, do otevřeného terénu, kde by se mohla uplatnit početní převaha Heike, byl Šigemori několikrát v ohrožení svého života. Jen včasný zásah jeho samurajů, kteří se obětovali, aby umožnili svému pánovi uniknout, mu zachránil život ve chvíli, kdy jeho koně probodaly šípy. Ať byl Šigemoriho ústup předstíraný, či k němu byl donucen zuřivou bojovností Jošitomových vojáků, boj opravdu opustil císařský palác a ulicemi vylidněného města, jehož obyvatelé se krčili v hrůze ve svých domovech, se přesouval směrem k Rokuhaře, kde Šigemori doufal, že najde posily od svého otce. Jošitomo zase spatřoval v útoku na Rokuharu naději na rychlé vítězství. Nedbal ani skutečnosti, že vyděšený Nobujori k posměchu bojem zocelených válečníků uprchl z bojiště ve strachu, že bude za nastalého zmatku zajat.83

Při svém postupu na Rokuharu Jošitomo doufal, že se na jeho stranu přidají další členové z vedlejších větví klanu Minamoto, kteří v konfliktu doposud zachovávali neutralitu. Jedním z takových bojovníků byl velitel císařské zbrojnice Minamoto no Jorimasa, jehož tři stovky bojovníků stály s vlajícími praporci na březích řeky Kamo. Zatím do boje nikterak nezasahovaly a pouze sledovaly, jak nepřátelská převaha zastavila Jošitomův útok na Rokuharu. Záhy se však ukázalo, že Jorimasa nehodlá podpořit příslušníky vlastního rodu. To vzbudilo v řadách Jošitomovy armády zuřivost. Statečný Akugenda, jenž před krátkou dobou tak hrdinně bránil brány paláce, se nyní obrátil proti stojícím řadám Jorimasových vojáků. Zaútočil na ně s pouhými patnácti muži. Byl však odražen a Jorimasovi bojovníci se přesunuli do Rokuhary, kde posílili armádu Heike.

Bitevní výjev z povstání Heidži

Zde řídil své vojsko Kijomori, oděn v úchvatnou černou zbroj, která již z dálky budila pozornost. Když se Jošitomovi vojáci přiblížili na dostřel, osobně vedl protiútok ze zdobné brány svého sídla. Zuřivost jeho náporu vytlačila Minamoty na druhý břeh řeky. Na okamžik došlo k uklidnění. Obě armády se vzájemně pozorovaly a Jošitomo v náhlém tichu zvolal na Jorimasu: „Slyš… Tvá zrada je ostudou pro muže našeho rodu.“ Dostalo se mu však pouze vyzývavé odpovědi: „Podpořit našeho panovníka tak, aby nepřišly vniveč činy generací válečníků, nemá nic společného se zradou! To tvá podpora největšího hlupáka v celé říši Nobujoriho je to, co zostuzuje náš rod!“84 Zatímco probíhala tato rozmluva, vyslal Kijomori část svých jednotek přes řeku ve snaze Jošitoma obklíčit. Když si toho všimli jeho vazalové, nezbylo jim nic jiného, než přesvědčit svého pána k ústupu, protože převaha nepřátel již byla příliš veliká. Cílem útěku měly být východní provincie, kde Minamotové plánovali získat novou armádu z řad svých spojenců. O necelé čtyři roky po povstání Hógen tak Jošitomo prchal z Kjóta podobně jako kdysi jeho otec. Nevedlo se mu o nic lépe. Jeho malá skupinka byla brzy rozdělena v zuřící bouři, v níž se ztratil Jošitomův (třetí) syn Joritomo, jenž byl záhy zajat a přiveden do Kjóta. S ubohým zbytkem svých sil hledal Jošitomo útočiště v provincii Owari, odkud hodlal prchat dále na východ. Jeho někdejší spojenec Osada Tadamune jej zprvu přijal, když však obdržel zprávy o rozsahu Jošitomovy porážky, zákeřně jej přepadl a zabil. Jeho hlavu pak poslal do Kjóta, kde ji veřejně vystavili.

Podobně nešťastný osud potkal i většinu Jošitomovy rodiny a spojenců. Zbabělý Nobujori byl po svém útěku záhy dostižen a zajat. Když jej přivedli do Rokuhary, kde byl vyslýchán, vrhl se vítězům k nohám a v slzách prosil o milost. Kijomori však slitováním neoplýval a nařídil Nobujoriho popravu. Setnuta byla také velká část Nobujoriho stoupenců. Našly se však i výjimky. Jednou z nich byl zbloudilý třináctiletý Joritomo, který byl do doby, než bude rozhodnuto o jeho osudu, svěřen do péče Kijomoriho macechy paní Ike. Právě její úpěnlivé prosby obměkčily jindy nemilosrdného Kijomoriho, který původně hodlal chlapce popravit. Místo toho byl Joritomo poslán do vyhnanství na poloostrov Izu, kde měl být pod přísným dohledem, tak aby nepředstavoval v budoucnosti jakoukoli hrozbu klanu Taira.

Joritomo však nebyl jediným synem, který Jošitoma přežil. Joritomo pocházel z prvního Jošitomova manželství. Jeho druhou ženou se stala paní Tokiwa, která mu dala další tři syny. Když se doslechla o manželově porážce, zamířila se svými syny, z nichž nejstaršímu bylo osm a nejmladšímu dva, směrem na jih, kde doufala najít útočiště v některém z chrámů někdejšího hlavního města Nary. Podobně jako Jošitoma ji však po cestě zastihla vánice. Ve zbědovaném stavu nalezla nakonec plačící žena dočasné útočiště v horské vesnici.85 Její zoufalství se však prohloubilo, když se dozvěděla o osudu svého muže. Úděl žen poražených bojovníků byl bezesporu truchlivý a nešťastná Tokiwa si měla svůj kalich hořkosti vypít až do dna. Opuštěná a k smrti vyčerpaná se nakonec rozhodla vrátit se zpět do Kjóta. Pokud chtěla uchovat naději svých dětí na život, nic jiného jí ani nezbývalo. Když byla předvedena před Kijomoriho, mnozí z bojovníků, kteří tento nešťastný pohled spatřili, plakali a odvraceli svůj zrak z lítosti nad jejím osudem (alespoň tak nám to vypráví staré kroniky).86 K velké Tokiwině úlevě se tentýž den večer Kijomori osobně dostavil do jejích komnat a oznámil, že pokud bude ušetřen Joritomo, budou ušetřeni i její synové. Cena za život dětí však bezesporu nebyla malá. Poté, co byly odeslány do buddhistických klášterů v okolí hlavního města, kde se měly po dosažení dospělosti zříci světa a stát se mnichy, přiměl Kijomori Tokiwu, aby se stala jednou z jeho konkubín. Vítěz tak nejen téměř zničil Jošitomův rod, ale do svého lože přijal i jeho manželku. Z Jošitomových dospělých synů však žádný nepřežil. Nejdéle se dokázal skrývat Akugenda Jošihira, který se v přestrojení vrátil do Kjóta s cílem zabít Kijomoriho. Byl však prozrazen a připraven o hlavu.

Povstání Heidži tak skončilo. Jeho jasným vítězem byl rod Taira. Mnozí historikové považují celý incident za „špatně připravený a neobratně provedený Jošitomův [a pochopitelně i Nobujoriho] pokus eliminovat svého soka“.87 Kijomori, jehož hvězda stoupala již po povstání Hógen, se stal prvním válečníkem v zemi a rod Taira politickým arbitrem. Odměnou za své služby císařskému rodu pak byl povýšen do hodnosti vyššího dvořana, což byla pocta, jíž se doposud žádnému bojovníkovi nedostalo.88 Kijomori byl připraven využít své nové pozice a v následujících letech vytvořil systém, který mu měl zavázat velkou část vojenské vrstvy a připoutat ji k jeho rodu pomocí systému povyšování do dvorských a vojenských funkcí.89 Z podceňovaných a podřízených válečníků se tak během několika málo let staly rozhodující figury na politické mapě Japonska. V následujících desetiletích měl Kijomori své postavení dále upevňovat. Zdálo se proto, že moc rodu Taira nezná hranic a že bude i v dalších generacích určovat budoucí vývoj země. Zatímco Kijomori posiloval své postavení, získával nové spojence a zajišťoval Heike výsadní postavení na dvoře, Jošitomovi synové, nad nimiž se ať již z lítosti nebo vypočítavosti slitoval, dospívali.

PÁD RODU TAIRA

Taira no Kijomori na vrcholu moci

Po porážce povstání Heidži se dominantním prvkem japonského politického života stal rod Taira (Heike). Jeho směřování pak určoval jeho vůdce Kijomori, který se po porážce obou spiknutí vynořil jako klíčová figura v mocenském centru země. V hlavním městě se šeptalo, že Kijomori vlastně není skutečným synem svého otce Tadamoriho, nýbrž císaře Širakawy, jenž navštěvoval paní Gion no Njogo předtím, než svolil k jejímu sňatku s Kijomoriho otcem.90 Již roku 1146 se stal správcem provincie Aki na západě Japonska, kde ležela základna moci Heike. Jeho hvězda pak měla stoupat poměrně rychle. V padesátých letech prokázal svůj pozoruhodný politický talent, díky němuž stál vždy na vítězné straně ve sporech dvorských frakcí. Na počátku let šedesátých tak tento prohnaný muž se silnou vůlí a smyslem pro výběr vhodného okamžiku k úderu proti svým nepřátelům stál na vrcholu moci. Jeho rod a spojenci ovládli hlavní město a zahájil praxi postupné infiltrace dvorských úřadů, díky níž si měli Tairové udržet výsadní místo v zemi. V prvních letech jeho dominance se zdálo, že tento cíl není nedosažitelný. Roku 1167 byl Kijomori jmenován kancléřem a přerušil tak dominanci rodu Fudžiwara v této funkci. Přestože byl o rok později nucen ze zdravotních důvodů rezignovat, bylo toto povýšení ukázkou jeho vlivu. Mimo tento post obsadili Tairové velkou část dvorských vojenských úřadů země (dohromady bylo šest členů rodu jmenováno do vyššího dvorského úřadu) a Taira no Šigemori byl postaven do čela ozbrojených sil, jejichž cílem bylo potlačit jakékoli možné nepřátele dvora – především buddhistické mnichy z hory Hiei a Nary.91

Krátce poté, co byl povýšen do nejvyššího dvorského úřadu, Kijomori náhle onemocněl. Z obav, že zakrátko zemře, přijal mnišský stav pod jménem Džokai a zaslal bohaté dary mnohým náboženským institucím.92 Právě díky tomu byla vybudována jedna z nejznámějších šintoistických svatyní v Icukušimě. Snad díky božské přímluvě, snad díky své pevné vůli však Kijomori přežil nejhorší. Jeho povaha se však změnila. Zatímco před svou nemocí dokázal být trpělivý a svým vybraným chováním se vyrovnal dvořanům z rodu Fudžiwara, kteří jej vítali jako svého společníka, nyní se začínala odhalovat odvrácená strana jeho chování.

Jednak se u něho začaly projevovat stále častější a prudší záchvaty vzteku, jež sice byly od malička součástí jeho povahy, nyní je však byl schopen stále méně kontrolovat. Dalším z negativních rysů jeho charakteru pak byla stupňující se bezohlednost vůči svému okolí. Tento rys již byl patrný během povstání Hógen i Heidži, kdy Kijomori neváhal rozdrtit své nepřátele, byť by to byli jeho vlastní příbuzní. Je sice pravda, že na naléhání své nevlastní matky ušetřil Jošitomovy syny, jejich matku (paní Tokiwu) však neváhal výměnou za milost přimět ke vstupu do svého lože. Vůči ženám obecně si pak Kijomori nebral žádné servítky, jak je také patrné z příběhu o slavné tanečnici Hotoke Gozen, kterou pojal za svou milenku před očima své někdejší favoritky paní Gio, již donutil opustit své sídlo. Hotoke Gozen však nedokázala vydržet v domě tak vrtošivého pána, jakým byl Kijomori, a jednoho dne uprchla. Protože chovala upřímnou lítost nad osudem své předchůdkyně, vyhledala ji v jejím horském útočišti, kde si paní Gio se svou matkou oholily hlavu a vstoupily do mnišského stavu. Hotoke Gozen se k nim přidala a všechny tři ženy (resp. čtyři, protože na místě se zdržovala i Gionina sestra Ginjo) poznamenané Kijomoriho bezohledností nakonec žily společně až do smrti.93

Ať již jsou tyto příběhy dokazující Kijomoriho bezskrupulóznost a krutost pravdivé, či přikrášlené, nabyla jeho dominance nad Kjótem po protrpěné nemoci, která mu připomněla jeho vlastní pomíjivost, mnohem tvrdší podoby, než tomu bylo v předchozích letech. Nyní se jeho hlavním cílem stalo posílit moc vlastního klanu natolik, aby byla neotřesitelná. Zčásti se proto pokusil vytlačit klan Fudžiwara z jeho tradiční role zákulisního hybatele kjótské politiky, což byla metoda nadmíru úspěšná. Současně se pokusil imitovat Fudžiwary tím, že se snažil získat přímé rodinné vazby na císařskou rodinu, díky čemuž by se jeho rod stal trvalou součástí dvora a díky tomu téměř nenapadnutelný. Z pohledu některých historiků se tak Kijomori snažil Tairy vytáhnout z prostředí vojenské aristokracie mezi dvořany, což ve své podstatě zpochybňovalo vojenské schopnosti rodu Taira.94 Namísto vojenské dominance se tak Heike pokusili o sloučení své vojenské moci s mocí politickou, posvěcenou mandátem císaře. Kijomoriho politika tak začala v následujících letech nápadně připomínat dosavadní praxi Fudžiwarů.95 Roku 1171 proto zaranžoval sňatek své dcery Tokuko s vládnoucím císařem Takakurou. Výsledkem spojení byl mužský potomek – princ Tokihito, což „pro Kijomoriho představovalo neodolatelnou příležitost zajistit abdikaci stávajícího vládce a na trůn dosadit nemluvně“ pod jménem Antoku.96 Kijomorimu se tak obratnou politikou podařilo prosadit svého vnuka až na stolec nejvyšší. Jeho agresivní sledování svých vlastních zájmů mu však přineslo řadu nepřátel, kteří se nyní začali sjednocovat ve snaze omezit moc Heike.

Taira no Kijomori poté, co přijal mnišský stav

Zatímco se Kijomori v hlavním městě snažil zajistit postavení svého rodu, posiloval své postavení i v japonských provinciích. Prvním krokem byl zisk dalších čtyř provincií pro samotné členy Heike, mnohé další oblasti pak ovládali vazalové či spojenci Tairů, kteří díky Kijomorimu získali postavení na císařském dvoře. Tato spletitá síť osobních závazků a klientelismu by však sama o sobě nezajišťovala vojenskou dominanci Heike. K jejímu udržení a umožnění nákladného životního stylu byly potřeba i další zdroje. Ty Kijomori hledal ve Vnitřním moři a v obchodu se zámořím. S podporou bývalého císaře Go-Širakawy oprášil svůj dávný sen o vybudování velkého přístavu, který by umožnil přímý obchod s Čínou dynastie Sung. V oblasti dnešního Kóbe tak téměř z ničeho vyrostlo nové obchodní centrum země ve městě Fukuhara založeném krátce po porážce povstání Heidži. Kijomori také umožnil čínským obchodníkům navázat kontakty v provinciích, jež kontroloval, díky čemuž se v Aki a Bungu vytvořily kolonie obchodníků, kteří se podíleli na mezinárodním obchodu nejen s Čínou, ale zprostředkovaně také s dalšími asijskými zeměmi. Kijomori tak systematicky budoval vlastní nezávislé obchodní impérium, které mělo Heike pomoci udržet si vojenskou dominanci a pomoci Japonsku zapojit se do mezinárodního obchodu, čímž by byla prolomena jistá uzavřenost země.97 V této politice byl Kijomori bezpochyby velmi úspěšný, protože během několika mála let se mu podařilo vytvořit nové hospodářské těžiště země. Z politického hlediska se mu podařilo propojit Heike s císařským rodem a zajistit mu tak budoucnost v hlavním městě, nezapomínal však ani na jeho hospodářské zázemí. V polovině sedmdesátých let se tak pozice Kijomorim vybudovaného systému zdála být neotřesitelná.

Fudžiwarovské spiknutí

Během posilování moci a postavení svého rodu však Kijomori získal řadu nepřátel. S tím, jak se jeho povaha proměnila po prodělané nemoci, stoupala i jeho touha po moci, již necítil potřebu jakkoli skrývat. S tím jak rostla Kijomoriho moc, stoupalo také sebevědomí příslušníků jeho rodu, kteří se chlubili rčením, podle nějž „ten, kdo není členem našeho klanu, snad ani není člověkem“.98 Jeho politická rozpínavost mu tak na císařském dvoře zajistila nepřehledné řady nepřátel. Především členové rodu Fudžiwara, kteří byli po generace zvyklí na obsazování nejvyšších státních úřadů, pociťovali rostoucí nenávist proti vůdci Heike. Kijomoriho kontrola císařského dvora a snaha mít vždy poslední slovo ve státních záležitostech pak byly také trnem v oku bývalému císaři Go-Širakawovi, jemuž vojevůdce prokazoval stále méně úcty a mnohdy se dostával do opozice vůči jeho rozhodnutím. V průběhu sedmdesátých let tak proti rodu Taira vznikla celá řada menších či větších spiknutí, z nichž k nejvýznamnějšímu došlo roku 1177, kdy Kijomori zajistil další vlnu povyšování pro členy vlastní rodiny, kteří postupně vytlačovali Fudžiwary z jejich někdejších pozic. Jeho syn Šigemori se stal „velitelem po levici“ (jednalo se o tradiční označení postu na císařském dvoře spadající pod „ministra po levici“, což byla druhá nejvyšší dvorská státní funkce hned po roli kancléře, zástupcem „ministra po levici“ byl „ministr po pravici“) a druhorozený syn Munemori získal post „velitele po pravici“, díky čemuž v hodnosti přeskočil velkou část fudžiwarovských dvořanů, kteří nedočkavě očekávali povýšení do této funkce.

Jeden z fudžiwarských dvořanů jménem Naričika byl tímto krokem natolik rozlícen, že prohlásil: „Nemohl bych nic namítat, kdyby Sanesada nebo Kanemasa [další členové rodu Fudžiwara] byli povýšeni místo mne. Ale Kijomoriho druhý syn! Na to nemám žaludek. To je z toho, že vždy musí dostat, co chtějí. Najdu cestu, jak zosnovat pád Heike a dostat to, co chci.“99 Přestože byl v průběhu povstání Hógen podporovatelem intrikánského Nobujoriho a jen Šigemoriho přímluva mu zachránila život, obrátil se nyní Naričika proti Heike. Začal proto tajně shromažďovat zbraně, najímat vojáky a společně se skupinou svých podporovatelů se stáhl do údolí Šiši (japonsky Šišigatani – odtud název celé konspirace), kde se uchýlil do sídla známého mnicha Šunkana, který měl zajistit tichý souhlas bývalého císaře Go-Širakawy, jenž s Naričikou sympatizoval a během jednoho z večírků otevřeně připíjel na zdar zamýšleného svržení Heike. Podobné veřejné projevy však plánovanému spiknutí pouze uškodily, neboť o záměrech Fudžiwarů se záhy doslechl Kijomori, který byl dobře informován díky rozsáhlé síti svých špehů a tajných spojenců. Jeho podezření postupně vzrostlo a potvrdilo se během dalšího incidentu, během nějž mniši z hory Hiei vypravili ozbrojené procesí s cílem vymoci si svá práva v hlavním městě (intriky spiklenců totiž svrhly jejich představeného opata s cílem poštvat mnichy proti Kijomorimu). Kombinací vojenské síly a vyjednávání však byli zastaveni.

Kijomori si tak začal uvědomovat, že se kolem Heike stahuje síť intrik, v jejímž centru je samotná osoba odstoupivšího císaře Go-Širakawy. Vyslal proto k jeho dvoru posla, který měl vyřídit následující úsečný vzkaz: „Ti, kdož se pohybují v okolí Jeho Eminence, plánují zničit můj rod a zasít zmatek po celé říši. Každý z nich bude zatčen, vyslýchán a potrestán. Informujte Jeho Veličenstvo, že nemá zasahovat [na jejich obranu].“100 Go-Širakawovo okolí okamžitě zachvátila naprostá panika. Naričika a většina dalších spiklenců pak byli pozváni do Kijomoriho sídla v Rokuhaře a okamžitě zatčeni. Jen mnich Saikó se pokusil uniknout pod Go-Širakawovu ochranu. Pozorná hlídka ho však zajala a předvedla před Kijomoriho. Mnich se nejdříve choval vyzývavě ve víře, že jej Go-Širakawův vliv ochrání, Kijomori jej však nechal krutě mučit vykloubením a zlámáním všech končetin. Nešťastný Saikó pak vypověděl vše, co věděl. Rozsah plánovaného komplotu tak byl kompletně prozrazen.

„Kijomoriho pomsta proti těm, kteří se zapletli do fudžiwarovského spiknutí, byla nemilosrdná.“101 Saikó a jeho bratři byli za svou účast při podněcování mnichů z hory Hiei – navzdory své příslušnosti k mnišskému stavu – popraveni. Do Kjóta byly ihned povolány stovky bojovníků z Tairy kontrolovaných provincií. Okamžitě začalo masové zatýkání, kterému, zdálo se, nebylo konce. Většina konspirátorů byla zatčena a poslána do vyhnanství v odlehlých provinciích. Někteří až na tak vzdálená místa jako je ostrov Kikai Džima, který se nalézá v souostroví Amami mezi Kjúšú a Okinawou. Staré kroniky jej vnímaly jako barbarské místo, kde sice „samozřejmě žijí lidé, ale nejsou jako my. Jsou tmaví, velmi chlupatí, podobají se oslu a nerozumí lidské řeči“.102 Zde v naprostém odloučení mnozí brzy zemřeli deprivací a steskem po vzdáleném domově. Strůjce plánovaného převratu Naričika pak byl údajně na Kijomoriho rozkaz zrádně zabit někde na hranici provincií Bizen a Biččú. Údajně tak, že vojáci z jeho eskorty zabodli naostřené kůly pod vysokou skálu, z níž byl proradný dvořan svržen, přímo na nastražené hroty.103

Přestože byla část spiklenců nakonec po roce na Šigemoriho prosbu omilostněna, rychlý a nekompromisní Kijomoriho zásah jasně demonstroval, kdo je v hlavním městě pánem. Konspirace Šišigatani však jasně ukázala, nakolik se Kijomori rozešel se svým někdejším spojencem bývalým císařem Go-Širakawou, který se nyní poměrně zřetelně zařadil na stranu jeho nepřátel, protože rozpínavost Heike vnímal jako hrozbu pro celý císařský dvůr. Poprava a vyhnanství pro jeho blízké pak Go-Širakawovi jasně demonstrovala jeho vlastní bezmocnost tváří v tvář soupeři, který mohl okázale předvést svou vojenskou sílu a dominanci. Stávající situace pochopitelně jen přispěla k dalšímu vyostření mocenského sporu dvou významných osobností této éry. Go-Širakawa se totiž nehodlal se svou porážkou smířit a za Kijomoriho zády se všemožně snažil pozici Heike oslabit. Výsledkem bylo narůstající napětí v hlavním městě, jehož obyvatelstvo nyní žilo ve strachu z mnišských armád z Enrjakudži, Kijomoriho stále podezřívavější politiky a vojenských hlídek a tušilo, že za zdánlivě klidnými paláci a za kulisami úpravných a rafinovaných dvorských ceremoniálů se vše připravuje na závěrečné měření sil. Na jedné straně stál přímočarý a místy brutální válečník, který se i shodou šťastných okolností stal vojenským arbitrem v celé zemi a ovládal hlavní město. Na druhé stál straně Go-Širakawa vychovaný na intrikami proslulém císařském dvoře, kde vynikl jako jeden z největších zákulisních hybatelů japonských dějin s širokou sítí tajných spojenců a politických klientů. Postavila se tak hrubá síla proti jemné diplomacii, zprvu se však zdálo, že ocelová pěst rozdrtí spleť intrik spřádaných Go-Širakawovou klášterní vládou.

Po většinu Kijomoriho „vlády“ byl účinnou brzdou jeho agresivity a nemilosrdnosti jeho nejstarší syn Šigemori, jenž se osvědčil jako zdatný politik a státník se smyslem pro kompromis, který jeho otci chyběl. Na konci léta roku 1179 však náhle onemocněl a krátce poté zemřel. Jedna z posledních překážek, která Kijomorimu bránila projevit svou povahu naplno, padla. Smrt oblíbeného syna přesto zprvu uvrhla vojevůdce do hlubokého žalu, během nějž se stáhl z hlavního města do Fukuhary. Odtud však nadále pozorně sledoval události v Kjótu s cílem zničit své nepřátele povzbuzené smrtí jeho dědice. K takovému kroku si také brzy nalezl vhodnou záminku, když se Go-Širakawa pokusil zabavit část Šigemoriho dědictví. Kijomori proto shromáždil několik tisíc bojovníků a rychlým pochodem z Fukuhary dosáhl hlavního města, kde začala nová vlna zatýkání. Nyní již Kijomoriho zloba dopadla přímo na osobu bývalého císaře, který byl zatčen a uvržen do domácího vězení do jednoho z paláců vybudovaného císařem Tobou.104 Podobně dopadla i většina Go-Širakawových dvořanů. Když takto odstranil svého úhlavního nepřítele, necítil se nijak omezen ve své moci. V předchozím roce si poradil s výboji mnichů z hory Hiei a nyní byl jediným nezpochybnitelným vládcem hlavního města. Nic již nebránilo konečnému naplnění jeho ambicí. Na Kijomoriho popud stávající vládnoucí devatenáctiletý císař Takakura abdikoval a na uprázdněný stolec dosedl pouze dvouletý Takakurův syn Antoku, jehož matkou byla paní Tokuko – Kijomoriho dcera. Sny rodu Taira se naplnily, dvacetileté úsilí přineslo ovoce. Konečně (alespoň to tak vypadalo) byla jejich moc neotřesitelná. S Kijomoriho vnukem na trůně byla budoucnost klanu – nyní úzce propojeného se samotnou císařskou rodinou – zajištěna. Za obrovského vzrušení a veselí byla Antokuovi během tradičního ceremoniálu předána císařská regália, která byla znamením panovnické moci a důstojnosti. Ve všeobecném nadšení se příslušníci Heike ujišťovali: „Tato epocha je naše!“105 Kijomori tak po dvaceti letech stanul na vrcholu své politické moci.

Nenaplněné ambice prince Močihita

Navzdory Kijomoriho úspěchům se nad osudem Heike začala stahovat temná mračna. Počty jejich nepřátel totiž stále rostly. Během šedesátých a sedmdesátých let si Kijomori znepřátelil velkou část dvorské nobility a porážka spiknutí Šišigatani neznamenala rozhodující vítězství nad touto společenskou vrstvou – ba právě naopak. Tvrdé tresty sice vnesly hrůzu do srdcí kjótských dvořanů, se strachem se však často mísila tichá nenávist proti uchvatiteli jejich bývalých pozic. Další opoziční skupinu pak představovali bojoví mniši z Nary a hory Hiei, kteří se cítili ohroženi zákony, jež Kijomori připravil s cílem omezit jejich autoritu a usnadnit tažení proti těmto nezvladatelným náboženským institucím. Po nástupu Antokua se proti Heike obrátila velká část císařské rodiny, která skrytě osnovala jejich pád. Nucená Takakurova abdikace byla vnímána jako předčasná a bylo zřejmé, že Kijomori hodlá po odstranění Go-Širakawy podrobit císařský dvůr své vůli. Nástup Antokua na trůn v necelých třech letech pak byl přímou výzvou většině císařských princů, kteří byli z možného následnictví vynecháni. Ani jedna z těchto politických sil však nemohla Tairy otevřeně ohrozit. V předchozích letech se totiž jasně prokázala jejich vojenská převaha. Ve chvílích, kdy se zdáli být politicky vymanévrováni, stačil příchod jejich vojáků do hlavního města k tomu, aby se opětovně stali pány situace.

Aniž by to však Kijomori a kdokoli z Heike tušil, rostla ve východních provinciích Japonska smrtelná hrozba jejich moci. Příliš dlouho se vojenský diktátor (jak jinak nazvat jeho postavení po roce 1179) země soustřeďoval na situaci v hlavním městě a zaplétal se do sítě zdejších intrik, příliš dlouho se spoléhal na odstrašující účinek své vojenské moci. Odraz nespokojenosti v hlavním městě se měl jako ozvěna vrátit z provincií s mnohonásobnou silou. Staří – dávno zapomenutí – nepřátelé totiž opět pozvedali své hlavy tušíce příležitost k vykonání pomsty, po níž mnoho let bažili. Nyní, když se Tairové dostali až na samotný vrchol, toužili po jejich pádu více než kdy dříve. Napjatě tak čekali na vhodnou příležitost k nenadálému úderu.

Jedním z předních nespokojenců po Antokuově nástupu na trůn byl princ Močihito – druhý syn Go-Širakawy. Velkou část svého života byl nucen žít v ústraní a ani po Takakurově nástupu na trůn nedostal příležitost stát se panovníkem. Naopak nástup dítěte na trůn jeho naděje definitivně zmařil, s radostí proto vyslyšel muže, jenž se po dvacet let užíral nad svými vlastními chybami – Minamota Jorimasu,106 kterému se Jošitomova slova o zradě během povstání Hógen bezpochyby hluboko zaryla do mysli. Nyní – o dvacet let později – jistě ve skrytu duše litoval svého rozhodnutí podpořit Kijomoriho proti svému vlastnímu rodu, a tak mu zajistit nejen vítězství, ale i jeho současné postavení. Avšak zatímco moc Heike rostla, jeho rod Gendži (Minamoto) byl odsunut do pozadí a sám Jorimasa se musel spokojit s v podstatě bezvýznamným úřadem.107 Snažil se proto získat císařského prince pro myšlenku, jež mu již dlouho narůstala v mysli. Jednoho večera proto Močihita navštívil s nečekaným návrhem: „Vaše Veličenstvo je čtyřicátým osmým potomkem Velké Sluneční Bohyně… Měl jste být následníkem trůnu a vládnout, až by přišel Váš čas, ale nyní je Vám třicet a jste stále jen princ. Netrápí Vás to? Za stávajícího stavu věcí každý předstírá pokornou poslušnost, ale existuje snad jediná duše, která by tajně nežárlila na Heike? Toto byste měl udělat. Měl byste povstat a zničit Heike, zachránit Jeho klášterní Veličenstvo [Go-Širakawu] od utrpení nekonečného věznění v paláci Toba a Vy sám byste měl přijmout vladařské důstojenství. Pokud tak učiníte, budete pouze následovat nejvyšší synovskou oddanost. Vaše Veličenstvo, pokud se rozhodnete jednat, pokud vydáte Váš vznešený rozkaz, nalezne se jistě mnoho Gendži, kteří s radostí přispěchají na pomoc.“108 Následoval výčet možných spojenců pocházejících z klanu Minamoto. Mezi nimi si pozorný čtenář kroniky Heike monogatari^109 nemůže až téměř na samém konci nepovšimnout dvou jmen: Minamoto no Joritomo a Minamoto no Jošicune – Jošitomových synů, kteří byli Kijomorim ušetřeni a po dvaceti letech zapomnění se opět pomalu dostávali do středu dění.

Močihito se nenechal dlouho povzbuzovat. Na Jorimasovu radu poslal tajný dopis do provincií, adresovaný bojovníkům klanu Minamoto, v němž jim „nařizoval zabít Kijomoriho, jeho stoupence ‚a další rebely“.110 V naději na posílení své moci také oslovili předáky buddhistických mnichů z Enrjakudži a Nary, kteří Kijomorimu zazlívali vměšování do svých odvěkých privilegií. Obratem byli ujištěni o podpoře chrámu Miidera na úpatí hory Hiei a většiny chrámů v Naře, jen Enrjakudži se rozhodla do nastávajícího dramatu nevměšovat. Jedna z předpokládaných Jorimasových opor tak zachovala neutralitu. To bylo pro Močihita i jeho spojence nepříznivým znamením. O jejich machinacích se navíc záhy od svých špehů dozvěděl Kijomori. Zareagoval se svou obvyklou rychlostí. Do Kjóta brzy dorazily tisíce vojáků Heike. Jorimasa tak musel přimět Močihita k ústupu směrem do Nary v naději na získání dostatečných vojenských posil. V přestrojení za ženu uprchl princ ze svého sídla krátce před tím, než jej obklíčili Kijomoriho muži. Nocí pak prchali na jih. Ráno již byl Močihito natolik vyčerpaný, že šestkrát spadl z koně a musel být v sedle podpírán.111 Jorimasa proto rozhodl zastavit nedaleko mostu, který se klenul přes řeku Udži. Pro případ, že by se nepřítel přiblížil, nechal Jorimasa část dřevěné mostovky rozebrat, tak aby jej od pronásledovatelů dělila řeka, která měla posloužit jako účinná bariéra.

Tento krok bezpochyby nebyl přehnanou opatrností na straně bojovníků Gendži, protože ihned poté, co vojáci Heike nalezli Močihitův palác opuštěný, vydali se ve stopách uprchlíků. V jejich čele stál Kijomoriho syn Taira no Tomomori planoucí touhou potrestat spiklence. Jeho armáda čítající podle některých zdrojů 28 000 mužů (dnešním historikům se však toto číslo zdá dosti nadsazené a přiklánějí se k odhadům pohybujícím se ve stovkách bojovníků na straně Heike a desítkám na straně Gendži)112 jako zuřivý vítr dostihla necelou tisícovku samurajů a bojových mnichů doprovázejících prchajícího prince. Obrovská masa bojovníků se nezkrotně přiřítila k řece. Přední hlídky však brzy zpozorovaly, že most, který se klenul přes poměrně divoký tok, jenž se dále na severu vlévá do jezera Biwa, je poničen a není možné jej na koni překročit. Než však stačily varovat ostatní, už se ke břehu řeky v plném cvalu blížili samurajové na koních, řada za řadou, dychtiví řeku překročit. To však nebylo možné. Jak na místo přicházeli noví a noví bojovníci, během okamžiku se vytvořila strašlivá tlačenice. Mnozí muži tak byli ze břehu vytlačeni do řeky, v jejíchž prudkých vodách nalezlo smrt na 200 samurajů. Ke zmatku pak přispěli i Jorimasovi vojáci, kteří Heike zasypali šípy.

Tomomoriho armáda se překvapivě brzy vzpamatovala. Nehledě na ztráty se rychle sešikovala a na šípy Minamotů odpověděla vlastní silnou palbou přes koryto řeky. Někteří z vojáků Heike sesedli z koní a po trámech mostu, jež zůstaly nepoškozené, se snažili přejít na druhý břeh. Na obranu tohoto klíčového přechodu se podle tradice postavili tři bojoví mniši z chrámu Miidera. První z nich byl Goči-in no Tadžima, který s mohutnou naginatou (japonskou obdobou halapartny se zhruba půl metru dlouhým zakřiveným ostřím na dřevěné násadě) vstoupil na pobořenou mostovku. Bojovníci Heike na něj okamžitě začali pálit šíp za šípem. Tadžima však byl schopen většině šípů uhnout nebo je srazit svou roztočenou zbraní tak, že mu nemohly ublížit. Obě armády v ohromení sledovaly toto fascinující divadlo. Díky tomu Tadžima do dějin vstoupil pod přízviskem „Odrážeč šípů“.113

Pohled na osamělého bojovníka srážejícího šípy v letu pak vyprovokoval dalšího z mnichů Cucuie no Džojóa Meišúa, který se mezi Jorimasovými vojáky skvěl v nádherném černém brnění. Jakmile vstoupil na jeden z trámů mostu, zahájil po Heike palbu ze svého dlouhého luku s šípy s černými pery. Přestože měl v toulci jen 24 střel, byla jeho palba smrtící – s neuvěřitelnou přesností a rychlostí skolil dvanáct nepřátel a dalších jedenáct zranil. Pak zahodil luk a s přibližujícími se samuraji Heike bojoval nejprve naginatou a pak mečem, který však o přilbu devátého muže zlomil. Nyní hodlal bránit přechod pouze s dýkou v ruce. V té chvíli jej však odstrčil mnich Ičirai, jenž zaujal jeho místo a v následné řeži zahynul. Cucui tak mohl ustoupit a hledat útočiště v Naře. Jeho brnění se podobalo jakémusi velkému jehelníčku, neboť v něm vězelo 63 nepřátelských šípů, z nichž však jen pět proniklo skrz, aniž by způsobilo vážnější zranění.114 Takový počet zásahů do brnění válečníka však nebyl nějakou zvláštností. Vrstvená kožená a kovová zbroj dokázala většinu střel zastavit. Pouze zásah do odkrytého nebo slabého místa mohl způsobit smrt, popřípadě vážné zranění. Na mnoha vyobrazeních japonských bitev jsou mnozí samurajové doslova obsypáni zabodanými šípy, aniž by to zásadním způsobem omezilo jejich bojeschopnost.115 Osobní hrdinství však mohlo přesilu Heike zastavit jen na krátký čas.

Bitva na mostě přes řeku Udži

Navzdory zřetelné početní výhodě bylo velitelům armády Heike zřejmé, že pokud se pokusí překročit pobořený most nebo řeku, jejíž hladina byla díky nedávným dešťům vysoká a proud dravý, nevyhnou se značným ztrátám. Někteří z nich proto navrhovali boj přerušit a odvést vojsko k nejbližšímu brodu. To by však znamenalo, že Jorimasa s princem Močihitem uniknou do Nary, kde získají značné posily z řad bojových mnichů. Jeden z důstojníků – Ašikaga no Matataro Tadacuna však byl na podobné podmínky zvyklý z planiny Kantó, odkud pocházel. Zorganizoval proto skupinu tří set jezdců, kterým vydal přísné pokyny, aby drželi silnější koně v cestě proudu a pevně se přidržovali otěží a přes řeku překračovali ve výhodném úhlu tak, aby mohli bojovat s proudem. Zakázal také svým bojovníkům střílet na nepřítele z řeky a přikázal jim, aby koním co nejvíce odlehčili a snažili se využít vody k tomu, aby je nadnášela. Varoval je však před tím, aby nepříteli vystavili nechráněnou část své zbroje. Tímto způsobem se mu podařilo překročit řeku a zaútočit na nepřítele. Když toto spatřil Taira no Tomomori, vydal rozkaz k všeobecnému útoku přes řeku, která se nyní nezdála být nepřekonatelnou překážkou. Podle kroniky Heike monogatari se tak 28 000 bojovníků (o tomto počtu však moderní historikové pochybují) vrhlo do proudu. Jejich počet byl tak velký, že řeku účinně přehradili a někteří z nich byli schopni přebrodit ji bez větších problémů. Jen muži z provincií Ise a Iga neudrželi formaci a stali se obětí náporu vodního živlu. Na šest set jich nalezlo ve vodách Udži smrt.116

Navzdory těžkým ztrátám se husté řady samurajů převalily na druhý břeh. Nyní se mohla jednoznačně projevit jejich početní převaha. Jorimasa se se svými muži uchýlil ke chrámu Bjodoin, odkud vedl poslední zoufalý odpor s cílem umožnit útěk prince Močihita do Nary. Starého válečníka (Jorimasovi bylo v době bitvy na řece Udži 74 let) však brzy zasáhl šíp do kolena. Bojovníci okolo něho včetně jeho synů umírali v marném boji se záplavou nepřátel. Jorimasa se proto stáhl za bránu chrámu a požádal svého vazala Watanabe no Čódžicu Tonóa, aby mu usekl hlavu. „To bych nemohl nikdy udělat, můj pane. Vezměte si nejdříve svůj život a pak Vás poslechnu,“ odvětil však Tonó. „Rozumím“, odpověděl Jorimasa a poté, co zarecitoval svou předsmrtnou báseň,117 si vrazil meč hluboko do břicha. Tonó mu pak usekl hlavu, zatížil ji kamenem a hodil daleko do proudu řeky tak, aby nepadla do rukou nepřátel.118 Jorimasova smrt znamenala nejen konec bitvy, ale má také klíčový význam jako jeden z prvních zaznamenaných jmenovitých příkladů japonské rituální sebevraždy seppuku v dějinách.

Původ tohoto zvyku zůstává do značné míry nejasný. První zmínky o smrti válečníků nalehnutím na meč pocházejí z Číny z první poloviny prvního tisíciletí před naším letopočtem, jsou však často kusé a nepřesné. O raných případech z japonského prostředí víme ze záznamů z 8. století.119 Pojem seppuku, kterému Japonci dávají přednost před názvem hara-kiri známějším v Evropě, doslova znamená „rozříznutí podbřišku“, kde podle představ starých Japonců přebývá lidská duše: „Jako prostředek lidského těla bylo břicho vnímáno jako původ individuální vůle, síly, ducha, zloby a možné laskavosti či štědrosti. Tedy nůž vražený do podbřišku byl chápán jako vhodný prostředek ke zničení fyzického jádra vlastní lidskosti.“120 Seppuku však nespočívala pouze v nalehnutí na meč, bojovník následně provedl vodorovný řez, kterým si prořízl celé břicho. Pak si prořízl hrdlo nebo nalehl na meč tak, aby si probodl srdce. Jak se tento zvyk šířil, vznikla funkce tzv. sekundantů, kteří stáli za umírajícím a rychlým švihem dlouhého meče mu usekli hlavu tak, aby jej zbavili možné hanby z umírání v bolestivé agonii. V pozdějších dobách (od 17. století) pak byly seppuku natolik zritualizovány, že stačilo naznačit říznutí (někdy dokonce pouze dřevěným mečem nebo vějířem) a sekundant splnil svou povinnost. Značná bolestivost tohoto způsobu smrti patrně pocházela z morálky starých bojovníků, pro něž byla nejvyšší formou konce života smrt na bojišti. Pokud však hrozilo válečníkovi zajetí, prokázal spácháním seppuku svou statečnost a neohroženost.121 Seppuku se tak v podstatě rovnala smrti z rukou nepřítele. Tato forma sebevraždy také mohla být ovlivněna faktorem, který se projevil v případě Jorimasovy smrti, kdy se dlouholetý vazal rodu zdráhal zabít svého pána, jemuž léta sloužil. Až když si mohl být jistý, že jeho záhuba je konečná, byl schopen udeřit mečem a useknout mu hlavu.

Asi prvním samurajem, jenž spáchal seppuku, jehož známe jménem, byl Minamoto no Tametomo, který se prokázal jako neohrožený bojovník již během povstání Hógen. Na rozkaz císaře Go-Širakawy byl zmrzačen (ve světle pozdějších událostí byl však trest vykonán spíše symbolicky, popřípadě nezpůsobil trvalé následky) a poslán do vyhnanství na ostrov Ošima u pobřeží Izu. Zde se po několika letech projevila jeho nezkrotná povaha, která jej sice proslavila jako vynikajícího bojovníka, ale také mu vysloužila označení „démon“ a „nestvůra“, když se skupinou přívrženců ovládl okolní ostrovy a začal plánovat vojenské spiknutí.122 To však neuniklo Kijomorimu, který vyslal skupinu samurajů, aby jej připravili o hlavu. Když se na lodích blížili k ostrovu, zasypal je Tametomo šípy vystřelenými s takovou prudkostí, že dokázaly prorazit jejich boky a některé z nich potopit. Nepřátelé se však brzy vrátili a Tametomo si uvědomil, že je ztracen. Přikázal, aby předvedli jeho nejstaršího, teprve devítiletého syna, jemuž sám raději usekl hlavu, než aby dopustil, že padne do rukou Heike. Když jeho manželka další dva syny raději rychle ukryla, zapálil Tametomo svůj dům a rozřízl si břicho.123 Přestože byla tato praxe ve 12. století již poměrně dobře známá, je Tametomo v podstatě prvním samurajem, kterého kroniky v této souvislosti jmenovitě zmiňují. Dalším je Jorimasa a Heike monogatari zmiňuje další čtyři příklady seppuku a mnoho případů, kdy bojovník raději volil dobrovolnou smrt, než aby zhanobil své jméno tím, že by padl nepříteli do rukou.

Rituální sebevražda seppuku se pak natrvalo stala součástí japonské vojenské kultury jako jeden z vrcholných případů smrti samuraje. V průběhu staletí na sebe vzala mnoho podob, přičemž snaha vyhnout se zajetí nepřítelem byla jen jedna z nich. Podobným případem byla hromadná seppuku, kterou páchali příslušníci poraženého rodu. Takové situace však nebyly příliš časté, zakončovaly spíše nějaký dlouhodobý a nesmiřitelný konflikt.124 Mnohem rozšířenější formou se stala tzv. džunši seppuku. Jednalo se o následování svého pána ve smrti, ať již to bylo po prohrané bitvě, nebo jeho přirozené smrti. Mnozí starší vazalové tak projevovali svou vrcholnou věrnost a demonstrovali své odhodlání sloužit svému pánovi i po smrti. V průběhu času se z džunši stal natolik rozšířený zvyk, že jej bylo třeba regulovat, tak aby nezačal ohrožovat postavení jednotlivých rodů, které kvůli němu přicházely v době smrti svého pána i o cenné vazaly. Roku 1663 proto šógun Tokugawa Iecuna džunši zakázal.125 Přesto byl dál skrytě praktikován, byť již nikdy v takové míře. Podobně jako bušidó (cesta samuraje), seppuku i džunši nakonec přežilo svět samurajů, který tento zvyk stvořil, což dokládá i příběh generála Nogiho Maresukeho, jenž byl japonským generálem v období Meidži a který vstoupil v širší povědomí světové veřejnosti v průběhu rusko-japonské války. Krátce po pohřbu císaře Meidžiho (13. září 1912) spáchali Nogi a jeho manželka seppuku.126 Seppuku se však vyvinula i ve způsob omluvy za osobní selhání nebo jako způsob trestu (pán mohl svým vazalům nařídit seppuku, která byla vnímána jako čestný způsob smrti).127 Přes svůj postupný vývoj a zformalizování se tak seppuku stala významným aspektem světa samurajů.

Vraťme se však k dalšímu vyprávění. Jorimasova oběť byla do jisté míry zbytečná, protože princi Močihitovi sice umožnila uprchnout z bojiště, ne však na dlouho. Během bitevní vřavy byl princ zraněn šípem, jeho útěk tak nebyl dostatečně rychlý. Vojáci Heike jej dostihli a připravili o hlavu, což způsobilo značné pobouření v hlavním městě, neboť bylo neslýchané, aby válečníci takovýmto způsobem vztáhli ruce na císařského prince. Před Kijomoriho pomstou si však nikdo nemohl být jistý. Poté, co bylo tělo nebohého prince identifikováno, nechal zatknout jeho nezletilého syna. Pouze přímluva Kijomoriho syna Tairy no Munemoriho přesvědčila vůdce Heike, aby se nad dítětem slitoval a pouze mu nařídil zřeknout se světa a vstoupit do kláštera.128

Mniši z Miidery, kteří se předtím bez váhání připojili na stranu povstalců, však takové štěstí neměli. Kijomori totiž z Rokuhary vyslal silné vojsko, které na chrámový komplex nemilosrdně udeřilo. Po celodenním boji, v němž padlo více než 300 bojových mnichů, se vojákům Heike podařilo prolomit nepřátelskou obranu a zaútočit na jednotlivé chrámy pomocí ohně. Desítky budov lehly plamenem. Za odcházejícím vojskem pak zbyly jen ruiny a hromady mrtvol.129 Hlavní město zůstalo konsternované. Další spiknutí proti Heike se zvrhlo v otevřenou válku připomínající události Hógen a Heidži. Kjóto proto napjatě čekalo, kam se obrátí plamen Kijomoriho zloby. Zprávy o proběhlých událostech se rychle rozlétly po celé zemi. V jednotlivých provinciích měli jen kusé informace, zřejmé bylo jediné: Heike a Gendži se opět obrátili proti sobě. Především ve východních provinciích byla tato zpráva přijata nejen s obavami, ale i s určitým napjatým očekáváním a dokonce i skrytými nadějemi. Tyto emoce převládaly především u těch, kteří byli dlouhá léta odsunuti na vedlejší kolej nebo doposud museli snášet těžký úděl poražených. Ti se nyní rozhodli zvednout hlavu a pod praporcem rodu Minamoto vytáhnout proti svým nepřátelům.

Jošitomovi synové

Zatímco Kijomori ovládal Kjóto, synové jeho dávného nepřítele Minamota no Jošitoma byli napůl zapomenuti. Nejstraší z nich Joritomo pobýval ve vyhnanství na poloostrově Izu. Zde se po dlouhá léta snažil vyhnout větší pozornosti centrální vlády a Kijomoriho. Místo toho opatrně splétal síť úzkých vazeb s místními samurajskými klany a budoval si silnou lokální pozici. Paradoxně však udržoval přátelské vztahy především s klany, jejichž kořeny je možné sledovat spíše k rodu Taira než k Minamotům. Oporou Joritomovy moci se tak staly klany Miura, Čiba, Doi a především rodina Hódžó, jejíž vůdce Hódžó Tokimasa se stal nejvýznamnějším Joritomovým spojencem v provincii Izu, jeho moc sahala také do sousední provincie Sagami.130 Roku 1179 si dvaatřicetiletý Joritomo vzal za manželku Tokimasovu dceru, čímž stvrdil s tímto významným rodem, jehož kořeny sahají k jedné z větví Heike, spojenectví. Díky tomu a svým vazbám na Minamoty v oblasti Kantó si Joritomo zajistil poměrně silnou mocenskou základnu, jíž mohl využít poté, co obdržel výzvu prince Močihita k potlačení „nepřátel trůnu“. Ve svém boji však neměl zůstat osamocen.

Na jeho stranu se mohly přidat jednak jednotlivé větve klanu Minamoto, jež měly ve východním Japonsku obzvláště silnou pozici a mnohdy na události před bitvou na řece Udži i po ní zareagovaly s mnohem větším nadšením než opatrný Joritomo. Vůdcem jedné z nich byl Minamoto no Jošinaka – Joritomův bratranec pocházející z provincie Musaši. Se svou rodinou však odešel do oblasti Kiso v provincii Šinano, kde byl v místním divokém hornatém terénu vychován mezi starými válečnickými klany a vytvořil si zde silnou mocenskou základnu. Byl jedním z prvních, kdo reagovali na Močihitovu výzvu tím, že pozvedl praporec vzpoury proti Tairům. Zprvu však jednal nezávisle na svém známějším bratranci, podobně jako mnoho dalších válečníků z klanu Minamoto, kteří byli připraveni chopit se poskytnuté příležitosti, kdy jim císařská autorita nařizovala napadnout své nepřátele.

Dalším z Joritomových pozdějších spojenců během nadcházející války byl jeho poloviční bratr Jošicune, který se měl díky počínajícímu konfliktu stát jedním z nejslavnějších válečníků a vojevůdců v dějinách Japonska. Původně však nic nenasvědčovalo jeho budoucí skvělé vojenské kariéře. Příběhy o jeho životě a činech byly tolikrát vyprávěny v jednotlivých kronikách, románech a divadelních hrách (ale i filmech, komiksech a učebnicích – známých nicméně především v Japonsku), že je nyní poměrně obtížné odlišit mýtus od reality. Podobně jako jeho bratři byl v dětském věku (tehdy byl znám jako Ušiwaka) poslán do buddhistického kláštera, což byla jedna z Kijomoriho podmínek jeho omilostnění. V šesti letech byl proto umístěn do chrámu Kurama na stejnojmenné hoře k převychování. Během zdejšího pobytu se však dozvěděl o svém původu a významu svého rodu a zahořel touhou pomstít svého otce.131 Navzdory tomu, že na první pohled nevynikal tělesnou konstitucí, začal se brzy projevovat jako problémový chlapec. V noci se vytrácel ze své komnaty a bloudil okolními lesy, kde ho podle legendy naučili místní skřítkové (tenguové) zacházet s mečem a dalším bojovým uměním.132 Je možné, že zmínění „skřítkové“ z pověstí nebyli bytosti nadpřirozené, ale někdejší vazalové jeho otce skrývající se v okolí kláštera s cílem na jednu z mála nadějí svého rodu dohlédnout a ochránit ji. Tajný výcvik v bojovém umění by proto byl logickým krokem, jak mladíka zocelit a připravit jej na budoucnost. Díky tomu tento na první pohled nevýrazný chlapec brzy vynikl mrštností a silou. Již v patnácti letech porazil vůdce loupežníků a jeho šest kompliců.133 O něco později došlo k jednomu z nejslavnějších soubojů v japonských dějinách.

Jošicuneho protivníkem byl buddhistický mnich, obrovitý muž, který podle dobových pramenů měřil přes dva metry a vynikal neuvěřitelnou fyzickou silou. Podle jednoho z příběhů se tento silák rozhodl ukořistit tisíc samurajských mečů se záměrem přispět tímto způsobem na opravu střechy svého chrámu. Zřídil si proto stanoviště u mostu Godžó poblíž Kjóta, kde v následujících týdnech postupně svedl souboj s 999 muži, které porazil a jako trofej jim odebral jejich meče.134 Zbývalo získat poslední zbraň, aby svůj úkol splnil: „V tom v houstnoucí tmě spatřil přibližující se útlou mladou postavu. Mladík nenuceně hraje na flétnu, přes hlavu a ramena má přehozený hedvábný plášť, jaký je běžný mezi chrámovými akolyty. Mnich nejprve odmítl považovat tohoto zženštilého mladíka za důstojného soupeře. Jakmile však začali bojovat, projevily se Jošicuneho tajné lekce v horách, jež jej učinily neporazitelným. Podle jedné z verzí zakončil Jošicune zápas velkým triumfem umění nad hrubou silou, když odhodil meč a srazil obřího mnicha k zemi svým vějířem. Ohromen ukázkou takové virtuozity, nabídl mnich chlapci, že s ním zůstane jako jeho vazal. Jmenoval se Benkei a stal se klíčovým v pozdější sestupné fázi Jošicuneho kariéry jakožto jeho nejvěrnější podporovatel.“135

Jošicune tak na svou stranu získal jednoho z nejskvělejších válečníků své doby. Spolu pak vytvořili „tým“, jenž měl hrát klíčovou roli v nadcházející válce Genpei. Zhruba ve stejné době se Jošicunemu podařilo s pomocí obchodníka se zlatem uprchnout z kláštera a dostat se pod ochranu místních válečných klanů (pocházejících z rodu Fudžiwara) na sever Japonska v provincii Mucu.136 Zde pak čekal na svou příležitost – příležitost, jež v jeho očích měla smýt hanbu z rodu Minamoto a přinést odplatu vrahům jeho otce. Dočkal se po více než pěti letech, kdy zmatek vyvolaný na řece Udži otevřel novou fázi konfliktu mezi oběma znesvářenými rody.

Kijomoriho labutí píseň

Zatímco se na dalekém severovýchodě sbíraly síly k útoku proti Heike, rozhodl se Kijomori ke kroku doslova neslýchanému. Rozhodl se přenést císařské sídlo z Kjóta do Fukuhary, kterou sám vybudoval. Důvody k tomuto záměru mohly být různé. Město nacházející se na břehu Vnitřního moře již leželo ve sféře vlivu Heike a bylo ve snadném dosahu Kijomoriho mocenského jádra na západě Japonska. Vojevůdce tak mohl doufat, že přesunutí hlavního města oslabí opozici na dvoře a dostane císařský dvůr mimo okruh buddhistických klášterů v okolí Kjóta, jež hrozily po vypálení Miidery postavit se jeho moci. Zbaven jejich zhoubného vlivu doufal Kijomori získat císařství plně pod kontrolu Heike.137 Někteří historici však soudí, že Kijomori neplánoval trvalé přesunutí hlavního města. Stěhování dvora a některých úřadů do Fukuhary tak byly dle jejich názoru spíše známkou Kijomoriho obav ze zhoršující se situace a vypuknuvší války. Kjóto tak mělo být dočasně vyklizeno, dokud by se nepodařilo dosáhnout vítězství, jež by umožnilo návrat.138

Tuto teorii by mohly podporovat záznamy z kroniky Heike monogatari o zjeveních, jež v této době zaznamenali mnozí příslušníci rodu Taira. Jeden z nejznámějších podobných případů je mnohdy zobrazován na kresbách z pozdějších dob, na nichž můžeme spatřit Kijomoriho majícího vizi hromad lebek svých někdejších nepřátel, jak na něj zírají planoucím pohledem. Kijomori však svůj zrak neodvrátil a výjev se rozplynul. Podobné „zážitky“ měli i další členové Heike, do zahrad jejich paláců byly proto umístěny stráže, které měly tyto výjevy spojované s řáděním tzv. tengu (duchů, resp. démonů občas spojovaných s božstvy kami) odstrašit.139 Je pravděpodobné, že tyto zprávy jsou dokladem o narůstajícím neklidu mezi Heike. Ať již to bylo díky řádění tengu, nebo změněné politické situaci, bylo hlavní město po půl roce přesunuto zpět do Kjóta. Fukuhara však zůstávala klíčovou baštou Heike, odkud Kijomori vysílal svá vojska s cílem ztrestat nepřátele. Těch však stále přibývalo, protože odchod z Kjóta pobouřil mnohé dvořany a i ti, kteří dosud váhavě podporovali Heike, se nyní ve skrytu duše obrátili proti nim. Mnozí byli také potrestáni díky svým předchozím vztahům s princem Močihitem.

Jeden z nespokojenců poslaný do vyhnanství, mnich Mongaku, donesl Minamotu no Joritomovi ve skrytu připravený dokument nejvyšší důležitosti. Bývalý císař Go-Širakawa – stále dlící v domácím vězení – v něm vůdci Gendži (Minamotů) psal: „V posledních letech Tairové projevovali pohrdání císařskou vládou a naprostou absenci respektu k cestě dobré vlády. Jejich záměrem je zničit Buddhovo učení a vyvrátit autoritu dvora. Naše říše je zemí bohů, kde dvojice chrámů našich velkých císařských předků ukrývá mnohé divy. Proto od doby, kdy byla dynastie před několika tisíci lety založena, selhaly všechny pokusy ji vyvrátit, nebo přivést v nebezpečenství. Z tohoto důvodu vystupte nyní a s pomocí bohů a v souladu s tímto výnosem, potrestejte Heike a rozprašte nepřátele císařského rodu. Čas nadešel, abyste projevil vojenskou zdatnost, jejíž jste dědicem, a překonal jste věrnou službu Vašich předků, vyznamenal se a zvýšil čest Vašeho rodu.“140 Kolem Heike tak vyrůstal silný kruh jejich nepřátel, kteří nyní začali formovat mocnou alianci s cílem rod, jenž je po dvacet let ponižoval a ovládal, zcela zničit.

V kontextu rodící se aliance na východě Japonska je proto nutné označit následující Kijomoriho kroky jako chybné. Místo toho, aby vší silou udeřil na rebely v čele s Joritomem, zaměřil se na zničení hrozby, která byla bližší, a tedy se zdála být nebezpečnější. Poté, co se mniši z Nary odmítli podřídit jeho autoritě a zabili několik jeho vazalů, vyslal k městu čtyřicetitisícovou armádu vedenou svým synem Šigehirou. Asi 7000 mnichů se chystalo hájit město zpoza narychlo zhotovených palisád a zákopů. Brzy se však projevila zřejmá výhoda na straně Heike, jejichž vojsko tvořily oddíly jízdních lučištníků. Mniši na druhé straně bojovali jako pěší bojovníci. Jejich formace nyní čelila sérii útoků jezdců, kteří své nepřátele zasypávali salvami šípů, pak obrátili své koně a po další otočce útok opakovali. Řady obránců tak postupně řídly. Na tento moment Šigehirovi samurajové čekali a krok za krokem si probili cestu do města. Večer, kdy se obrana mnichů začala hroutit, zavelel Šigehira k útoku s pomocí zápalných šípů. Prudký vítr pak první lokalizované požáry roznášel po celém městě. Jeden za druhým vzplály velké chrámy bývalého hlavního města proslulého svými monumentálními dřevěnými stavbami. Do základů vyhořely i slavné komplexy Kofukudži a Todaidži, kde se nalézala (a i dnes nalézá) impozantní socha Velkého Buddhy (oba chrámy byly opět vybudovány a dnes patří mezi nejnavštěvovanější turistické památky v Naře). Nenahraditelné skvosty starého japonského umění a architektury spolkly plameny, v nichž nalezlo smrt 3500 mnichů, dalších 1000 zahynulo při zoufalé obraně města.141 Císařský dvůr, který s útokem na posvátné chrámy Nary musel vyslovit souhlas, strnul v děsu, nemilosrdnost Heike se opět projevila v plné síle. Z Kijomoriho pohledu se však jednalo o významné vítězství, jež umožnilo upevnit jeho pozici po návratu císařských úřadů z Fukuhary zpět do Kjóta.

Mezitím však vypukla válka i na východě, kde Joritomo po Go-Širakawově výzvě otevřeně vystoupil a vyzval místní klany ke vzpouře. Odezva však byla zprvu vlažná. V jeho táboře na místě zvaném Išibašijama se sešlo pouhých 300 bojovníků, kteří museli čelit desetinásobné převaze Heike, již prohlásili Joritoma za rebela a vyzvali k jeho zničení. Obě strany tak disponovaly dokumenty posvěcenými císařskou autoritou (Heike od císaře Antokua, Gendži od prince Močihita a bývalého císaře Go-Širakawy), jež druhou stranu označovaly za rebely a zrádce a vyzývaly k jejímu zničení. Válečníci tak sice bojovali za své vlastní zájmy, ale pro jejich postavení byla z morálního i právního hlediska podpora dvora klíčová.142 První bitva (Išibajamy), pokud je možné zmíněné střetnutí takto nazvat, dopadla z Joritomova pohledu naprosto katastrofálně. Převaha Heike se převalila přes jeho špatně zvolené postavení a jen shoda okolností umožnila Joritomovi z bojiště uprchnout na poloostrov Izu, odkud se vydal na planinu Kantó, kde se mu podařilo z řad svých spojenců vybudovat skutečnou armádu, s níž byl schopen zmocnit se Kamakury.143

Brzy proto byla vyslána nová výprava ze západu s cílem Minamoty definitivně porazit. Velitel této armády Taira no Koremori se však nechal znejistit zprávami o tom, že pod Joritomovým praporcem se shromáždilo na 200 000 bojovníků (ve skutečnosti jich mohla být sotva setina). Jeho muže, z nichž část byli pouzí odvedenci, kteří nebyli zvyklí na válečné tažení, pak vyděsily zkazky o velké bojovnosti armád z východu. Vojsko tak dorazilo k říčce Fudžikawa, za níž se již šikovali Minamotové, v dosti zuboženém stavu. Zásobování bylo mizerné, morálka špatná a zprávy o síle nepřítele natolik přehnané, že by vnesly strach i do srdcí nejstatečnějších bojovníků. Navzdory tomu byl na břehu zřízen tábor a snad pro pozvednutí morálky přivedeny ženy z nejbližšího okolí, aby „povzbudily“ váhající bojovníky. Když se však setmělo, padl na Tairy strašlivý úlek. Krajina za řekou se rozzářila světly z táborových ohňů. Část z nich vskutku byla signálem blížící se Joritomovy armády, drtivou většinu však měli na svědomí sedláci z provincií Izu a Suruga, kteří se ve strachu před bitvou ukryli v okolní krajině a nyní si hodlali uvařit rýži k večeři. O něco později uprostřed noci zaslechli vojáci Heike pleskot stovek křídel divokých hus za svými zády – něco (snad skrytý oddíl Gendži) vyplašilo velké hejno ptáků. Snad při paměti na poučku Minamota no Jošiieho (o hejnu hus a nepřátelské léčce) se Heike vyděsili, jejich nalomená morálka se při představě, že byli nepřítelem naprosto obklíčeni, v okamžení zhroutila: „‚Nebesa, pomozte nám!‘ křičeli Heike. ‚Gendži přicházejí! […] Nesmíme se nechat obklíčit! Ne, musíme odsud uprchnout a zakopat se na řece Owari a v Sunomatě!‘ S těmito slovy na rtech prchali ve zmatku – příliš rychle na to, aby stihli pobrat svůj majetek. V panice některý popadl luk, ale zapomněl na šípy, někdo vzal šípy, ale zanechal na místě svůj luk. Někteří vyskočili na své koně, jiní je na útěku ztratili.“144 Vojsko vyslané Kijomorim s cílem skoncovat s východním povstáním jednou provždy, se bez boje rozprchlo. Joritomo tak dosáhl prvního vítězství, aniž by s nepřítelem zkřížil zbraně.

Bojovníci Heike prchají od Fudžikawy

Po „bitvě“ u Fudžikawy se Minamotům vytvořil prostor pro posílení jejich pozice ve východních provinciích. Bezhlavý útěk Heike jim pak přinesl značnou podporu a prestiž, pod jejich bílé praporce nyní přibývali noví spojenci a vazalové, dychtiví využít příležitosti, kdy se zdálo, že pozice Heike je oslabena. Na východě tak Tairům vyrostl mocný soupeř, mnohem silnější a ambicióznější, než byli jejich nepřátelé v Kjótu a okolních klášterech. V takový moment krize a životního ohrožení potřeboval každý klan silného vůdce, který by mu umožnil projít nebezpečími, jež skýtal japonský politický život 12. století. Ani v tomto ohledu však Tairům štěstí nepřálo.

Nejstarší Kijomoriho syn Šigemori, který se léta snažil brzdit nemilosrdnost svého otce a jenž se v mnoha případech projevil jako prozíravý politik a vůdce, zemřel rok před vypuknutím konfliktu a jeho bratři do značné míry postrádali jeho rozhled a schopnosti. Na vůdci klanu Kijomorim se pak projevoval narůstající věk. Uprostřed množících se zpráv o nových a nových povstáních na východě, zradě spojenců na Šikoku a přípravách vojenského tažení na východ skolila Kijomoriho horečka: „Již od prvního dne Kijomoriho nemoci nic neprošlo jeho rty, dokonce ani voda, a jeho tělo hořelo jak oheň. V okruhu dvaceti pěti či třiceti stop od místa, kde ležel, byl nesnesitelný žár. Jeho jediná slova byla ‚Horký, horký!‘ Očividně to nebyl běžný neduh. Když vkročil do kamenné lázně naplněné vodou z pramene Sendžu z hory Hiei, aby se ochladil, voda okolo něj divoce vřela a brzy se začala vařit.“ Kronika Heike monogatari pak pokračuje vyprávěním o snu Kijomoriho manželky paní Nii, v němž se jí zjevilo procesí s hořícím kočárem a bylo jí sděleno, že přichází pro Kijomoriho jako trest za vypálení buddhistických chrámů v Naře.145

Po čtyřech dnech agonie v horečce bylo zřejmé, že Kijomori (mající opět vidiny svých někdejších nepřátel, nyní již dávno mrtvých) prohrává boj se smrtí. Ustaraná paní Nii prý vzdorovala horku sálajícímu z Kijomoriho těla a přisedla k jeho loži, Kijomori sebral poslední zbývající síly a pošeptal jí své poslední přání: „Během Hógen a Heidži jsem porazil opakovaná povstání proti dvoru a byl odměněn více, než náleželo mému postavení. Také jsem se mohl radovat z velké štěstěny, když jsem se stal kancléřem a dědem císaře. Mé děti a vnoučata slaví úspěchy – v tomto životě nemám dalších ambic. Stále je však jedna věc, po níž toužím. Nemohu dosáhnout klidu, protože jsem stále ještě neviděl hlavu vyhnance z Izu, Joritoma. Až odejdu, bude mi jedno, zda budete pro mne stavět chrámy a pagody, jsou mi lhostejné modlitby pronášené v mém jménu. Ne, chci, aby Joritomova hlava byla pověšena před mým hrobem. To je jediné uctění mé památky, po němž toužím.“146 Následujícího dne po této strašlivé prosbě (z politického hlediska však naprosto logické) Kijomori po dlouhé agonii zemřel.

Odešel tak muž, který byl prvním příslušníkem vojenské třídy, jenž dokráčel až téměř na samotný vrchol společenského žebříčku. První válečník, který byl schopen upozadit staré dvorské klany a místo nich prosadit svůj vlastní rod. Jeho ambice nahradit dvorskou nobilitu a propojit se s císařským rodem jej však nakonec přivedly do konfliktu, v němž se ocitlo v sázce vše, co za svůj život vybudoval. Navzdory tomu, že se dopustil celé řady chyb (z nichž největší se nakonec ukázalo být milosrdenství, což je poněkud paradoxní u válečníka proslulého krutostí) a že je často zobrazován jako „ústřední padouch mnoha středověkých válečných příběhů“,147 je Kijomoriho nutné považovat za jednu z největších osobností japonských dějin, a to už jen proto, že položil základy vojenské vlády, která v pozměněné podobě měla zemi dominovat dalších 700 let.

Minamoto no Jošinaka

Kijomoriho smrt znamenala značné oslabení postavení Heike. V době, kdy se proti nim zformovala aliance, která jako železný kruh začala obkličovat střední Japonsko, ztratili vůdce, jenž zajišťoval jejich kontrolou nad dvorskou politikou. Stále však měli na své straně mnohé výhody – zaujímali centrální pozici, mohli se tak vypořádat se svými nepřáteli rychlými přesuny vojska a využívat jejich nejednoty. Současně stále kontrolovali dvůr a osobu císaře, díky čemuž mohli mobilizovat zdroje a věrné klany k tažením proti nepříteli.148 Tato politika byla zpočátku poměrně úspěšná. Heike si brzy byli schopni zjednat opětovný respekt v západních provinciích a i tažení proti východním provinciím nebylo úplně neúspěšné, přestože se na této frontě museli po fiasku u Fudžikawy stáhnout do defensivy.

Jak plánovali během svého neslavného útěku, zaujali vojáci Heike pozice podél řeky Sunomaty na hranicích provincií Owari a Minó. Zde se na počátku srpna 1181 střetli s armádou Minamotů vedenou Joritomovým strýcem Jukiiem. Během šestihodinového střetnutí se Tairovi no Tomomorimu podařilo zatlačit nepřítele zpět přes řeku a obrátit jej na bezhlavý útěk. Na bojišti sebrali Tairové na 400 hlav nepřátelských vojáků.149 Jukiie pak byl během ústupu poražen ještě jednou při překračování řeky Jahagi, avšak nedostatek sil a Tomomoriho nemoc zabránily Heike jejich úspěch rozvinout. Přesto jim vzrostlo sebevědomí a pamětliví posledního Kijomoriho přání, odmítli všechny Joritomovy nabídky míru, podle nichž mělo být Japonsko rozděleno na dvě sféry – západ ovládaný Heike a východ pod kontrolou Gendži. Oba klany by pak uzavřely mír a společně kontrolovaly hlavní město. Neústupnost Heike však něčemu podobnému zabránila.

Jeden z úvodních veršů kroniky Heike monogatari zní: „Pyšní nevydrží dlouho, jsou jako sen jarní noci, troufalí a stateční nakonec zhynou, jsou jen prachem ve větru.“150 Toto klíčové historické dílo v podstatě již v úvodu avizovalo svůj děj. Pyšní měli brzy pohasnout jako sen jarní noci a stateční je měli záhy následovat. První část o pýše se projevila záhy po vítězství na Sunomatě. Dalším cílem Heike se stal Minamoto no Jošinaka z Kisa, proti kterému byla vyslána údajně čtyřicetitisícová armáda vedená guvernérem provincie Ečigo. Jošinaka byl v jasné početní nevýhodě, přesto v čele pouhých 3000 vojáků vyjel vstříc nepříteli a – jak se zdálo – téměř jisté záhubě. Jeden z jeho pobočníků však svému pánu doporučil použít lsti: Jošinakovo vojsko se proto rozdělilo do sedmi kolon a pod červenými (barva Heike) prapory pochodovalo ve zdánlivém klidu vstříc nepříteli. Když tyto skupiny vojáků spatřil velitel invazní armády Džó no Širo Nagamoči, zaradoval se: „Jakže, i zde v této provincii se naleznou ti, kdož podporují Heike! Pohleďte, máme posily!“151 Jednotlivé skupiny vojáků bezstarostně se blížící k jeho vojsku se však náhle rychlostí blesku spojily do jedné úderné síly a cvalem mu vyrazily vstříc, v okamžiku poté Jošinakovi vojáci odhodili červené prapory a vztyčili bílé se znamením Minamotů. Jako drtivá pěst udeřili na řady dezorganizovaných vojáků nečekajících útok, naprosto zaskočených vývojem událostí. Po prvním střetu byly jejich řady proraženy a zmatení Heike se obrátili na útěk. Nebylo však kam utíkat. Jorimasovi muži znali dobře okolní terén a pronásledovali nepřítele s krutou nemilosrdností. Většina invazní armády (podle dnešních odhadů podstatně menší než uváděných 40 000 vojáků) byla nadobro rozdrcena. Její vojáci nalezli v šinanských horách neslavnou smrt. Nagamoči jen tak tak vyvázl životem. Heike tak sice byli úspěšní při obraně středního Japonska, jejich pokus o další výpad proti jedné z bašt moci Minamotů opět ztroskotal.

Další větší vojenské operace však musely být na konci roku 1181 zastaveny, protože na zemi dopadla snad ještě větší katastrofa než vypuknuvší válka. Neklid a počátek válečných operací s extrémním výkyvem počasí způsobily roku 1182 jeden z největších hladomorů celé éry, jenž postihl především západní provincie a okolí hlavního města, ohroženého navíc epidemií moru. Katastrofa, kvůli níž zůstaly desítky vesnic naprosto vylidněné, vedla k velké demoralizaci obyvatelstva, přičemž někteří vnímali hrůzy, jichž byli svědky, jako trest za bezbožnost Heike. Zemi zmítanou náhlým výbuchem nekontrolovatelného násilí pak nedostatek potravin a rychle se šířící nemoci naprosto ochromily.152 Veškerá válečná tažení byla přerušena a lidé se jen tiše modlili v chrámech či svatyních a doufali, že nastalé hrůzy přežijí. Tyto nečekané události však pouze pomohly k postupné změně poměru sil. Část východních provincií, především úrodná planina Kantó sloužící jako obilnice Japonska, zůstala do značné míry ušetřena (tuto skutečnost lze vysvětlit i možnou snahou Joritoma ochromit Heike omezením dodávek potravin do chudších západních provincií).

Zatímco živelná katastrofa sužovala především oblasti ovládané Tairy, Joritomo získal čas ke konsolidaci svého postavení a k přípravě na následující tažení. Heike naproti tomu nedokázali na probíhající události adekvátně reagovat. Jejich armády se musely zastavit, mnohé z nich trpěly naprostým nedostatkem zásob, díky čemuž hrozil rozklad jejich morálky. Naštěstí pro Heike nebyl Joritomo vzhledem k předchozím porážkám na Sunomatě a Jahagi schopen této situace využít. Heike tak mohli vyčkat, až důsledky hladomoru odezní, a připravit se k novému pokusu vyvrátit mocenské centrum nepřítele ve východních provinciích.

Dříve než byli Tairové opět bojeschopní, došlo k rozkolu uvnitř klanu Minamoto. Joritomo totiž pohlížel na Jošinakovy úspěchy s podezřením a zřejmými obavami. Jeho bratranec demonstroval svou samostatnost a ambice tím, že si dokonce změnil své rodové jméno na Kiso (v mnoha kronikách je tak označován jako Kiso Jošinaka) a do řad své armády přijal mnoho samurajů, kteří uprchli od Sunomaty. Proti Joritomovi dokonce na jaře roku 1183 pozvedl zbraně jeden z jeho spojenců, který se po své porážce uchýlil pod Jošinakovu ochranu.153 Tento krok vnímal vůdce Gendži jako jasný akt nepřátelství, a proto zahájil okamžité přípravy k výpravě proti svému bojovnému bratranci. Jen Jošinakova ústupnost a výzva k pokračování společného boje proti Heike nakonec Joritoma přesvědčila, aby od svých úmyslů ustoupil. Jošinaka však musel do Kamakury poslat svého jedenáctiletého syna jako rukojmí (oficiálně se sem měl dostavit, aby byl oženěn za Joritomovu šestiletou dceru, tato zástěrka však nikoho neošálila).154 Bratrovražedný konflikt mezi Minamoty byl zažehnán právě včas, protože Heike, kteří hladomoru navzdory opět ovládli Šikoku a Kjúšú, zmobilizovali obrovskou armádu o síle údajně až 100 000 mužů.155 S tímto vojskem, jež dostalo povolení k plundrování nepřátelského území, plánovali porazit nejprve Jošinaku a pak se stočit na jih a ze severu proniknout na planinu Kantó. Povstání proti autoritě Heike tak mělo být rozdrceno mocným úderem jednou pro vždy.

Minamoto no Jošinaka

Vůdci tažení Taira no Koremori a Taira no Mičimori také zdánlivě neponechali nic náhodě, když před jeho zahájením vykonali pouť do svatyně na ostrově Čikubu. Obrovské vojsko se na jaře roku 1183 dalo do pohybu. V cestě mu však stála pevnost Hiuči v provincii Ečizen bráněná 6000 vojáky. Obránci krátce před příchodem Heike vybudovali umělou přehradu s cílem ochránit přístupové cesty. Zrádce, patrně tajný špeh, však tuto skutečnost napsal na maličký lístek papíru a připevněný k šípu jej vystřelil přes hradby. Informace se tak dostala k velitelům útočící armády, kteří nechali přehradu rozbořit a Hiuči vzali ztečí. Zprávy o vítězství vzbudily u ostatních členů rodu včetně jeho hlavy Tairy no Munemoriho značné nadšení.156 Jošinaka varován uprchlíky z hradu však hodlal jejich postup s 50 000 vojáky zadržet. Uvědomoval si však, že v případném střetu na rovném terénu bude rozhodovat početní převaha Heike, a proto se rozhodl vlákat je do pasti v členitém terénu poblíž průsmyku Kurikara, kde by obtížné podmínky zvýšily jeho naděje na úspěch. Poté, co se rozhodl k této taktice, dojel do nejbližší svatyně, aby se pomodlil za vítězství. Velmi jej potěšilo, že byla zasvěcena bohu války Hačimanovi, což považoval před bojem na život a na smrt za dobré znamení.157 Pak nasedl na koně a vyrazil do bitvy.

Zatímco se modlil, přiblížilo se vojsko Heike (podle současných historiků patrně nemělo celých 100 000 vojáků, nýbrž zhruba polovinu, disponovalo nicméně minimálně dvojnásobnou, možná až pětinásobnou, převahou nad Jošinakovými silami), které bylo rozhodnuto vynutit si cestu klíčovým průsmykem v provincii Eččú, jehož ovládnutí by jim umožnilo z nechráněné severní strany napadnout Šinano. Bitva, k níž došlo 2. června 1183, začala standardním způsobem. Obě vojska zaujala svá postavení asi 300 metrů od sebe a vyčkávala na první krok protivníka. Pak z řad Gendži vyrazilo 15 jezdců, kteří vystřelili speciální bzučící šípy s tupou špičkou jako výzvu nepříteli (tyto šípy neměly nepřítele zabít, ale ukázat mistrovské umění střelce, který je úmyslně střílel tak, aby prolétly co nejtěsněji kolem protivníka a donutily jej přijmout souboj). Heike odpověděli stejně, 15 jich vyrazilo a vypálilo své šípy, záhy se přidali další, až se v rituálním boji střetlo na 100 mužů, jejich souboj však připomínal spíše lukostřeleckou soutěž než skutečnou bitvu. Vše ale bylo součástí Jošinakova plánu. Tato ukázka vojenského rituálu a lukostřelby měla jeho armádě získat čas. Zatímco se obě vojska bavila pohledem na tuto podívanou, překonaly dva Jošinakovy sbory skaliska a příkré svahy, až se objevily na bocích armády Heike v průsmyku Kurikara, kde ji nyní ohrožovaly shora.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Války samurajů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.