Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

Upíři z Chicaga

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

Na ostří špičáku

Drink Deep*

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2015

Copyright © Chloe Neill, 2011

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN ePUB 978-80-7398-773-2

ISBN Mobi 978-80-7398-774-9

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Jeremyho, Baxtera a Scouta – mé tři nejmilejší kluky – a s velkým díkem Saře, vládkyni harmonie v Meritversu.

Svrbění palce praví mně

že kýsi zloboh stojí vně.*

— William Shakespeare

* William Shakespeare, Makbeth, v překladu Josefa Jiřího Kolara (pozn. překl.).

KAPITOLA 1

a

SUĎ MAGII PODLE ČINŮ

Pozdní srpen

Chicago, Illinois

Světlomety provrtávaly tmu Hyde Parku a my, necelá stovka upírů, jsme teď klepali koberečky, natírali dvířka skříněk a smirkovali dřevěné lišty.

Před plotem stála hrstka tvrďáků v černém, což byli fae najatí extra kvůli naší ochraně. Plot tvořil bariéru mezi pozemky Cadoganského Domu, zabírajícími šířku asi jednoho bloku, a zbytkem města.

Fae nás chránili zaprvé před případným opakovaným útokem kožoměnců. Ten se sice zdál nepravděpodobný, ale to jsme si mysleli i před prvním útokem, který zosnoval nejmladší bratr vůdce Severoamerické centrální smečky. Bohužel to Adama Keena nezastavilo.

A dále nás fae chránili před novou hrozbou.

Před lidmi.

Vzhlédla jsem od elegantní křivky dřevěné římsy, kterou jsem právě napouštěla mořidlem. Byla skoro půlnoc, ale mezerou v plotě prosvítala zlatá záře svící, které drželi protestující. Plamínky se mihotaly v teplém letním vánku a tři nebo čtyři tucty lidí zde dávaly najevo svůj tichý nesouhlas s přítomností upírů ve městě.

Popularita je vrtkavá.

Když jsme před necelým rokem odhalili svou existenci, obyvatelé Chicaga se zprvu bouřili. Strach však nakonec vystřídala zbožná úcta a s ní přišli i paparazziové a dvojstránky v exkluzivních časopisech. Násilný útok na Dům – a rovněž fakt, že jsme se bránili, v důsledku čehož se veřejnosti odhalili i kožoměnci – však přinesl nový zvrat. Už z naší existence nebyli lidé nadšení, a jestli jsou tu s námi i vlkodlaci, co dalšího tu na ně číhá? Za posledních pár měsíců jsme měli možnost okusit zlé, nepokryté předsudky lidí, kteří nás nechtěli ve svém sousedství, utábořili se před naším Domem a dávali nám tím svou nepřízeň patřičně najevo.

V kapse mi zavibroval mobil; otevřela jsem ho a přijala hovor. „Tady Meritino tesařství.“

Na druhém konci odfrkla Mallory Carmichaelová, moje nejlepší kamarádka na světě a právoplatná čarodějka. „Trochu nebezpečné, ne? Upírka mezi tolika potenciálními osikovými kůly?“

Podívala jsem se na lištu, položenou na dřevařské koze před sebou. „Nejsem si jistá, jestli je tohle zrovna osika, ale budiž.“

„Z toho, jak ses mi představila, soudím, že i dneska večer se věnuješ tesařině?“

„Trefa. A když už se ptáš, tak zrovna patlám mořidlo na jeden krásný dřevěný kousek, potom tam asi dám trochu tmelu –“

„Ach, bože, nuda,“ skočila mi do toho. „Prosím, ušetři mě historek o tom, co budeš kde šmrdlat. Nabídla bych se, že ti přijdu dělat společnost, ale jsem na cestě do Schaumburgu. Suď magii podle činů a tak dál.“

Tím se vysvětloval rachot motoru v pozadí. „Víš, Mal, i kdybys mohla přijet, tak k nám je teď lidem vstup tak trochu zakázán.“

„No nekecej,“ řekla. „Kdy vydal Darth Sullivan tohle nařízení?“

„Když ho o to starosta Tate požádal.“

Mallory tiše hvízdla a její hlas zněl stejně vzrušeně. „Vážně? O tom mi Catcher nic neříkal.“

Catcher byl Malloryin přítel, se kterým momentálně bydlela, čaroděj, jenž mě coby spolubydlící nahradil, když jsem se před několika měsíci konečně rozhoupala a přestěhovala se do Cadoganu. Taky pracoval v kanceláři městského ombudsmana pro nadpřirozeno – mého dědečka – a teoreticky měl mít přehled o veškerém nadpřirozeném dění. Kancelář ombudsmana byla v tomto ohledu něco jako paranormální linka důvěry.

„Domy to drží pod pokličkou,“ přiznala jsem. „Proslýchá se, že Tate Domy zavřel, a lidi panikaří.“

„Protože si myslí, že upíři jsou pro lidi opravdová hrozba?“

„Přesně. A když už je řeč o opravdových hrozbách, co se dneska v Schaumburgu budeš učit?“

„Cha chá, moje malá upírečko. Brzo mě budeš milovat a zoufat si.“

„To už dělám teď. Ještě vaříš lektvary?“

„Ne, tenhle týden se věnujeme něčemu jinýmu. Jak se má tvůj šéfík?“

Rychlá změna tématu byla trochu divná. Pokud šlo o paranormálno a její čarodějnické učení, zbožňovala Mallory nadšené posluchače. Možná že to, co se teď učila, bylo tak nezáživné jako tesařina, ačkoli to jsem si uměla jen stěží představit.

„Ethan Sullivan je stále ten samý Ethan Sullivan,“ usoudila jsem nakonec.

Souhlasně odfrkla. „Myslím, že vzhledem ke své nesmrtelnosti a tak podobně už to asi jiný ani nebude. Ale některý věci se změnit dají. A když jsme nakously ty změny, tak hádej, kdo má na svým dokonalým nosánku naražený okuláry?“

„Joss Whedon?“ Mallory sice nejdřív chvíli trvalo, než se smířila s tím, že je čarodějka, ale na nadpřirozenu ujížděla vždycky, ať už v podobě fikce nebo jakkoli jinak. Obzvláště měla slabost pro Buffy a Spikea.

„Ježiš né. I když bych pak měla právoplatný důvod vtrhnout do jeho univerza a pomocí magie mu třeba vylepšit zrak. Ale ne. Je to Catcher.“

Zakřenila jsem se. „Catcher má brejle? Pan Jsem-takovej-bourák-že-jsem-si-oholil-hlavu-i-když-ještě-neplešatím má brejle? Tak z toho se snad nevyspím.“

„Jo, já vím. Ale abych byla upřímná, tak na něm vypadaj dost dobře. Nabídla jsem mu, že udělám abrakadabra a odčaruju mu dioptrie, ale odmítl.“

„A důvod?“

Napodobila jeho hluboký hlas. „Protože by se jednalo o zneužití magie k sobeckému účelu, což by bylo plýtvání vůle vesmíru na mou sítnici.“

„Jo, úplně ho slyším.“

„Jo. Takže má brejle. Ale povím ti, že jsou maličko zázračný. Rozhodně to s náma zamávalo v ložnici. Je jako vyměněný. Chci tím říct, že úroveň jeho sexuální energie…“

„Mallory! Dost. Teče mi krev z uší.“

„Puritánko.“ V telefonu se ozvalo pronikavé zatroubení, následované Malloryiným hlasem: „Sakra lidi! Naučte se najíždět z připojováku! To snad není možný. Tak jo. Přede mnou je řidič z Wisconsinu, takže musím končit. Ozvu se ti zítra.“

„Dobrou, Mal. Hodně štěstí s řidiči a magií.“

„Pusinku,“ řekla a linka oněměla. Strčila jsem telefon zpátky do kapsy. Díky bohu za nejlepší kámošky.

O deset minut později jsem dostala šanci otestovat své tvrzení že „Ethan je Ethan“.

Ani jsem se nemusela otočit a věděla jsem, že stojí za mnou. Prozradil mi to mrazivý pocit v zádech. Ethan Sullivan, Mistr Cadoganského Domu, upír, který mě přijal do svých řad.

Po dvou měsících oťukávání jsme Ethan a já spolu strávili celkem úžasnou noc. Jenže naše „spolu“ netrvalo dlouho. Brzo obrátil, protože usoudil, že chodit se mnou je emocionální riziko, jež si nemůže dovolit podstoupit. Taky toho rozhodnutí později litoval, a asi tak poslední dva měsíce se to pokoušel vyžehlit, nebo to aspoň tvrdil.

Ethan byl vysoký, blond a skoro skandálně hezký od dlouhého úzkého nosu po klenuté lícní kosti a smaragdově zelené oči. Taky byl chytrý a oddaný svým upírům… a zlomil mi srdce. Po dvou měsících jsem se už dokázala smířit s jeho strachem, že vystaví Dům riziku. Lhala bych, kdybych tvrdila, že mě nepřitahoval, ale to nijak nezmenšovalo mou touhu po odplatě, takže jsem si důsledně hlídala své teritorium.

„Ochránkyně,“ oslovil mě titulem, který mi udělil. Něco jako strážkyně Domu. „Dneska jsou nějak překvapivě potichu.“

„To jo,“ souhlasila jsem. Až po několika dnech hlasitých protestů s transparenty a bongo bubínky protestujícím došlo, že hluk, který dělají ve dne, s námi nic nedělá, a že starousedlíci z Hyde Parku asi noční hluk příliš dlouho tolerovat nebudou.

Bod pro Hyde Park.

„Je to příjemná změna. Jak vám to tu jde?“

„Pokračujeme,“ řekla jsem a setřela zbloudilou kapičku mořidla. „Ale budu ráda, až to budeme mít hotové. Myslím, že tohle řemeslo není moje parketa.“

„Při plánování budoucích projektů to budu mít na paměti.“ Slyšela jsem v jeho hlase pobavení. Po vteřince testování pevné vůle jsem se na něj podívala. Dneska večer měl na sobě džíny a tričko, ušpiněné od barvy, a zlatavě blond vlasy, dlouhé po ramena, měl tentokrát stažené do culíku těsně nad krkem. I v neformálním oblečení z něj však sálala moc a neomylné sebevědomí, které z něj dělaly prince mezi upíry.

S rukama v bok obhlížel své lidi. Na hlavním trávníku pracovali muži a ženy u ponků a koz. Jeho smaragdový pohled putoval od jednoho dříče k druhému a sledoval, jak jsou daleko, ale ramena měl ztuhlá, jako by měl neustále na paměti, že hned za bránou číhá nebezpečí.

Slušelo mu to i v džínách a běžeckých botách, jak tam tak stál a revidoval své upíří příbuzenstvo.

„Jak to jde uvnitř?“ zeptala jsem se.

„Něco jsme udělali, ale jde to pomalu. Odsýpalo by to rychleji, kdyby nám povolili na výpomoc lidské dělníky.“

„Na druhou stranu se alespoň vyhneme lidské sabotáži,“ podotkla jsem.

„A taky neriskujeme, že některý najatý zedník poslouží jako svačinka,“ přemítal. Ale když se na mě znovu ohlédl, objevila se mu mezi očima ustaraná vráska.

„Co je?“ pobídla jsem ho.

Ethan udělal svou typickou grimasu – vyklenul jedno obočí.

„No, zjevně něco dalšího kromě demonstrantů a neustálé hrozby útoku,“ řekla jsem.

„Volal Tate. Žádá o schůzku s námi dvěma.“

Tentokrát jsem povytáhla obočí já. Seth Tate, znovuzvolený starosta Chicaga, se všeobecně vyhýbal kontaktu se třemi zdejšími upířími Mistry.

„Kvůli čemu se chce setkat?“

„Kvůli tomuhle,“ odpověděl a ukázal k protestujícím.

„Myslíš, že se chce se mnou setkat proto, že je kamarád s mým otcem, nebo protože pro něj pracuje můj děda?“

„Buď to anebo se možná do tebe starosta zakoukal.“

Obrátila jsem oči v sloup, ale nával horka, který se mi hrnul do tváří, jsem nedokázala zastavit. „Není do mě zakoukaný. Jen se nechává rád znova zvolit.“

„Zakoukaný je, a ne že bych to nechápal. A to tě ještě neviděl při souboji.“ Ethan mluvil sladkým hlasem. Plným naděje.

Bylo těžké to ignorovat.

Celé týdny byl ke mně takhle pozorný, samá lichotka.

Nedalo se říct, že by neměl své jedovaté chvilky. Byl to koneckonců pořád Ethan, stále Mistr upírů s plným barákem podřízených upírů, kteří mu nedělali vždycky jen radost, a aby toho nebylo málo, musel ten barák už skoro měsíc navracet do původního stavu. Stavby nikdy nešly v Chicagu rychle, a když se má opravovat třípatrové upíří hnízdo, drhne to ještě víc. Jistě že to hnízdo byl architektonický klenot, ale pořád patřil nočním krvesajům, bla, bla, bla. Naši lidští dodavatelé se často cukali, když nám měli pomoci, a z toho Ethan dvakrát odvařený nebyl.

Navzdory té rekonstrukci se Ethan opravdu snažil, dalo by se říct, že se mi i dvořil. Problém byl, že otřásl mou důvěrou. Doufala jsem, že najdu svoje „a žili spolu šťastně až navěky“, ale zdráhala jsem se tomuhle krásnému princi uvěřit, že je připraven odjet se mnou na svém bílém koni do západu slunce. Moje bolest a ponížení byly i po dvou měsících čerstvé. Měla jsem to stále v živé paměti a rána se doposud nezacelila.

Nebyla jsem tak naivní, abych popírala to, co bylo mezi mnou a Ethanem, ani možnost, že nás osud znovu svede dohromady. A pak tu byla také vize, kterou jsem jaksi sdílela s Gabrielem Keenem, vůdcem Severoamerické centrální smečky, o páru zelených očí, které vypadaly jako Ethanovy… ale nebyly jeho. (Já vím. Taky jsem reagovala jako „co to má, kruci, znamenat?“.)

Chtěla jsem mu věřit. Jako každá jiná ženská v Americe jsem četla knihy a viděla filmy, kde chlapovi dojde, jak se šeredně zmýlil… a vrátí se. Chtěla jsem věřit, že Ethan lituje, že mě ztratil, a že jeho výčitky jsou skutečné a jeho sliby upřímné. Jenže to nebylo tak snadné. A jak správně poukázala Mallory, nebylo by lepší, kdyby měl od začátku jasno v tom, že mě chce?

Mezitím, co jsem porovnávala starého a nového Ethana, jsem hrála vzornou Ochránkyni. Profesionální chování mi dávalo prostor i hranice, které jsem potřebovala. A na přilepšenou k tomu jsem ho tím ještě iritovala. Nedospělé? Jistě. Ale kdo by se nechytil příležitosti trochu přiškrtit šéfa, kdyby mohl?

Kromě toho byla většina upírů členem toho či onoho Domu a já byla nesmrtelná. Kdybych se vzdala práce pro Ethana, mohla bych se odsoudit k věčnému životu vyvržence. Tím pádem jsem z téhle situace musela vytřískat to nejlepší.

Ignorovala jsem intimní tón jeho hlasu a zdvořile jsem se na něj usmála. „Doufám, že mě při souboji ani nikdy neuvidí. Až se budu prát před starostou, tak to bude znamenat, že jde všechno totálně do háje. Kdy vyrazíme?“

Ethan mlčel tak dlouho, že jsem si ho začala prohlížet a všimla si, jak vážně se tváří. Bralo mě za srdce, když jsem viděla, jak je ohledně mě odhodlaný. Ale ať už pro nás osud chystal jakoukoli cestu, já se po ní dnes nemínila vydat.

„Ochránkyně.“

V jeho hlase bylo něco nestydatého, ale já se držela plánu. „Ano, pane?“

„Klidně buď paličatá, když musíš, ale my oba víme, jak tohle skončí.“

„Skončí to jako vždycky – ty budeš Mistr a já Ochránkyně,“ pronesla jsem lhostejným tónem.

Připomínka našich pozic zřejmě udělala své. Stejně tak, jak nahodil svůj šarm, ho zase odhodil. „Za dvacet minut buď dole. Buď řádně oblečená.“ A potom se vydal rázným krokem zpátky po schodech do Cadoganského Domu.

Tiše jsem zaklela. Ten chlap bude moje smrt.

KAPITOLA 2

a

HRSTKA UPÍRŮ

O pouštět Cadoganský Dům bývala vždycky trochu svízel, protože jsme většinou nechtěli vydráždit paparazzie, číhající na rohu, aby nás mohli vyfotit. Teď to ale přímo zavánělo nebezpečím.

Oba jsme byli oblečeni v černém (v oficiální cadoganské barvě) a seděli jsme v Ethanově černém, elegantním kabrioletu značky Mercedes-Benz, se kterým parkoval ve sklepní garáži našeho Domu. Vyjeli jsme po rampě nad úroveň suterénu a čekali, až nám jeden z fae na stráži otevře bránu. Druhý stál před rampou a ostražitě se díval na protestující, kteří už se pomalu začali pohybovat směrem k nám.

Vyjeli jsme na ulici. Fae zavřel bránu a připojil se ke svému partnerovi, jenž šel vedle automobilu. Jeli jsme krokem a kolem nás se už začínali shromažďovat lidé se svícemi v rukou. Pohybovali se neslyšně, s prázdnými výrazy ve tvářích jako uctívači zombií. Jejich mlčení drásalo nervy. Myslím, že to bylo horší, než kdyby pokřikovali antiupíří hesla a sprosté nadávky.

„Zjevně nás viděli,“ zamumlal Ethan, levou ruku na volantu, pravou na řadicí páce.

„Ano, viděli. Mám vystoupit?“

„Sice si té nabídky cením, ale tohle nech na fae.“

Fae se jako na povel postavili každý k jedněm dveřím. „Platíme je, že ano? Za ochranu?“

„Platíme,“ řekl Ethan. „Ale jelikož nenávidí lidi ještě víc než nás, nejspíš by se tohohle úkolu s radostí zhostili i zadarmo.“

Takže fae nesnášejí upíry, ale lidi ještě víc. Někteří lidé nenávidí upíry, a kdyby věděli, že jsou tu i fae, asi by nenáviděli i je.

A upíři? No, upíři jsou jako politici. Chceme být se všemi kamarádi. Chceme být oblíbení. Chceme politický kapitál, který bychom později mohli směnit za politické výhody. Ale pořád jsme upíři a jakkoli jsme diplomatičtí a společenští, stále se lišíme.

Tedy alespoň většina z nás. Ethan často poukazoval na to, že jsem pořád lidštější než většina ostatních, což bylo způsobeno nejspíš tím, že jsem se stala upírkou teprve před několika měsíci. Při pohledu na dav protestujících jsem se však cítila o trochu víc jako upír než obvykle.

Protestující zírali do oken a vztahovali k autu svíce, jako by se pouhá blízkost ohně mohla postarat o to, že zmizíme. Ještěže pro nás oheň nepředstavoval o nic větší hrozbu než pro lidi.

Ethan se teď držel oběma rukama volantu a opatrně manévroval s mercedesem skrz dav. Každý centimetr byl boj, lidé nás obklopili tak hustě, že jsme neviděli na silnici před sebou. Fae kráčeli vedle auta a jednu ruku drželi na střeše nízkého kabrioletu jako agenti tajné služby v prezidentově koloně. Šinuli jsme se sice jako šneci, ale pohybovali jsme se.

A jak jsme se tak vlekli, minuli jsme dvojici teenagerů, kluka a holku, kteří stáli na mé straně auta a drželi se za ruce. Byli hodně mladí a měli na sobě šortky a tílka, jako by strávili den na pláži. Jenže jejich výrazy vypovídaly o něčem jiném. Měli v očích nenávist, na někoho, komu je šestnáct, snad až příliš silnou. Dívka měla pod očima šmouhy od řasenky, jako by brečela. Chlapec se díval na ni a jeho nenávist vůči mně byla možná tím silnější, čím větší byla náklonnost k ní.

Zničehonic začali společně pokřikovat: „Dost bylo upírů! Dost bylo upírů! Dost bylo upírů!“ Zfanatizovaným hlasem vykřikovali tu mantru znova a znova jako andělé připravení udeřit.

„Jsou moc mladí na tolik zloby,“ řekla jsem tiše.

„Zloba není jen pro staré,“ poznamenal Ethan. „I mladí se můžou setkat s utrpením a tragédiemi a přeměnit smutek v nenávist.“

Zbytek davu to zřejmě inspirovalo, a tak se postupně připojovali a opakovali ta slova, až skandovali jako jeden velký nenávistný sbor.

„Vypadněte z naší čtvrti!“ křikla žena blízko auta, hubená padesátnice, nebo možná šedesátnice s dlouhými šedivými vlasy, oblečená v bílém tričku a khaki kalhotách. „Táhněte, odkud jste přišli!“

Podívala jsem se opět před sebe. „Já jsem z Chicaga,“ zamumlala jsem si. „Narodila jsem se tu a vyrostla.“

„Asi mají na mysli nějakou nadpřirozenou říši,“ řekl Ethan. „Možná nějakou paralelní dimenzi, osídlenou výhradně upíry a vlkodlaky a každopádně hodně daleko od lidí.“

„Možná by nás raději viděli v Gary * než v Chicagu.“

* Gary leží na severozápadě Indiany. V dobách průmyslového boomu ve Spojených státech v něm žilo téměř dvě stě tisíc obyvatel, v důsledku úpadku zpracovatelského sektoru se však ocelářské město vylidnilo a stalo se přízračným městem duchů (pozn. red.).

„Nebo tak,“ připustil.

Přinutila jsem se držet hlavu rovně, nevnímat jejich tváře za oknem a litovala jsem, že se nedokážu stát neviditelnou, nebo aspoň splynout s koženým potahem, abych nemusela poslouchat výkřiky plné nenávisti. Být obklopena lidmi, kteří mě neznají, ale byli by hrozně rádi, kdybych zmizela a nezamořovala jejich čtvrť, mě ranilo víc, než jsem myslela.

„Na to si zvykneš,“ řekl Ethan.

„Ale já si na to nechci zvykat. Chci, aby mě přijali takovou, jaká jsem.“

„Bohužel ne každý ocení tvé vnitřní kvality. Ale jsou i tací, kteří to umí.“

Projeli jsme kolem rodiny – otce, matky a dvou malých synů –, která držela ručně psanou ceduli a na ní: HYDE PARK NENÁVIDÍ UPÍRY.

„No tak pro tohle nemám pochopení,“ zavrčel Ethan. „Dokud jsou děti malé a nemůžou si na upíry udělat vlastní názor, měli by je tohohle ušetřit. Určitě by na ně rodiče neměli přenášet svoje předsudky.“

Kývla jsem, zkřížila paže na prsou a schoulila se do sebe.

Po třiceti metrech už dav protestujících řídl a čím dál jsme byli od Domu, tím zjevně slábla touha nadávat nám. Moje nálada však stejně klesla na bod mrazu, zatímco jsme mířili na severovýchod ke Creeley Creeku, který se nacházel v chicagské historické čtvrti Prairie Avenue.

Podívala jsem se na Ethana. „Co takhle nějaká kampaň nebo tak, abychom se k těmhle projevům nenávisti vyjádřili? Veřejné prohlášení nebo veřejná fóra? Něco, co by je přesvědčilo, že nejsme nepřátelé?“

Ušklíbl se. „Naše předsedkyně zábavního výboru opět zasahuje?“

Když jsem úplně na začátku vyzvala Ethana k boji – ačkoli jsem tehdy trpěla jakýmsi rozdvojením upíří osobnosti –, potrestal mě Ethan tím, že mě jmenoval předsedkyní zábavního výboru našeho Domu. Považoval to za adekvátní trest pro dívku, která většinu času vysedávala ve svém pokoji, místo aby se seznamovala s ostatními upíry. Přiznávám, že jsem byla knihomol – před svou přeměnou jsem studovala postgraduál z anglické literatury –, ale dělala jsem pokroky. Plány uspořádat stmelovací večírek s grilováním mi pochopitelně překazil útok kožoměnců.

„Jsem jen podřízená upírka, která se snaží přečkat všechno s menší měrou nenávisti. Ale vážně – za úvahu to stojí.“

„Julia už na tom pracuje.“

„Julia?“

„Vedoucí oddělení marketingu a styku s veřejností našeho Domu.“

Ha. Ani jsem nevěděla, že někoho takového máme.

„Mohli bychom třeba příští rok vyhlásit loterii na jedno místo podřízeného upíra,“ navrhla jsem. „Vzbudit v lidech zájem stát se cadoganskými upíry.“

„Mám zlatý kupon * ,“ začal prozpěvovat Ethan a uchechtl se.

* Narážka na film Karlík a továrna na čokoládu (pozn. red.).

„Tak nějak. Samozřejmě, že když se takhle otevřeš veřejnosti, zvýšíš pravděpodobnost, že si k sobě zatáhneš sabotéra.“

„A já myslím, že co se týče sabotérů, bylo toho už dost.“

Od chvíle, kdy jsem se stala členkou Domu, jsme ztratili dva upíry, kteří zradili. „Naprosto souhlasím.“

Měla jsem zaklepat na dřevo, abych to nezakřikla… protože to najednou vypadalo, že protestující byli jen předzvěstí něčeho horšího.

Naše potkávací světla se odrazila od dvou SUV, šikmo blokujících prostředek silnice. Před nimi stála šestice vazounů v černých tričkách a kapsáčích.

„Drž se,“ vykřikl Ethan a strhl volant, až zaskřípěly pálící se gumy. Kabriolet zahnul doprava a dostal smyk. Zastavili jsme se kolmo k esúvéčkům.

Vzhlédla jsem. Tři muži se rozběhli k nám s pistolemi u boku a obstoupili auto dřív, než Ethan stihl odjet.

„Tak z tohohle odvařená nejsem,“ zamumlala jsem.

„Ani já ne,“ řekl Ethan, vytáhl telefon a začal do něj ťukat. Asi si přivolával pomoc, s čímž jsem mohla jedině souhlasit.

„Armáda?“ zeptala jsem se Ethana a srdce mi divoce bušilo.

„Oficiální armáda by nás asi takhle nezastavila. Existují mnohem jednodušší způsoby, u nichž zároveň nehrozí takové riziko vedlejších ztrát.“

„Ať už jsou kdokoli, myslím, že to jsou odpůrci upírů.“

Dva ze tří mužů před autem vytáhli zbraně, blížili se k nám a otevřeli dveře.

„Ven,“ řekli jednohlasně. V hlavě jsem začala revidovat: měla jsem dýku, ale ne meč. Doufala jsem, že ho nebudu potřebovat.

„Opravdu, odpůrci upírů,“ zamumlal Ethan a pomalu zvedl ruce do vzduchu. Já udělala totéž.

Pozor, Ochránkyně, řekl mi telepaticky. Nahlas říkej jen to absolutně nejnutnější.

Ty jsi šéf, odpověděla jsem.

Vše svědčí o opaku . Ta slova byla pronesena mlčky, ale čišel z nich sarkasmus.

Vystoupili jsme na ztemnělou chicagskou ulici. Vibrace ve vzduchu – bzukot oceli, který jsem dokázala vycítit od té doby, co byla moje katana posvěcena krví – byly hodně intenzivní. Ať už byli tihle chlapi kdokoli, byli dobře ozbrojení. Měli jsme ruce vzhůru a oni nám mířili zbraněmi na srdce a vedli nás před mercedes. Coby upíři jsme se hojili tak rychle, že by nám kulky celkově vzato neuškodily. Zato osikový kůl do srdce by to vyřešil jednou provždy.

Když jsem o tom tak přemýšlela, jejich zbraně vlastně nevypadaly jako sériová výroba, spíš jako kousky vyrobené na míru, s hlavněmi trochu širšími než ty, které máme v arzenálu našeho Domu.

Je možné upravit zbraň tak, aby mohla střílet osikové kůly? zeptala jsem se Ethana.

Raději bych to nezjišťoval, odvětil.

V žaludku mi nervózně bublalo. Už jsem si zvykla na to, že k mojí práci patří násilí, obvykle páchané šílenými paranormály na mně a na mých blízkých. Ale tohle nebyli paranormálové. Tohle byli ozbrojení lidé, očividně přesvědčení, že jsou mimo dosah zákona, že mají právo nás zastavit a mířit na nás zbraní v našem vlastním městě.

Třetí muž před námi – velký a svalnatý, s jizvami po akné a vojenským sestřihem – vystoupil vpřed.

Nespouštěj ho z očí, ozval se v mé hlavě Ethanův hlas.

Těžko přehlídnu lidský tank, který jede přímo na mě .

„Myslíte si, že nevíme, co děláte našemu městu?“ zeptal se Tank. „Zabíjíte nás. Plížíte se nocí, vytahujete nás z postelí. Nalákáte nás a pak nás vysajete, dokud z nás něco teče.“

Při těch slovech se mi sevřela hruď. Určitě jsem nic takového neudělala ani jsem neznala jiné upíry, kteří by to spáchali, tedy alespoň ne od chvíle, kdy ze scény zmizela Celina Desaulniersová, chicagská upíří zloduška. Ale Tank vypadal, že je o své pravdě hluboce přesvědčen.

„Já jsem vám nic neudělala,“ řekla jsem. „Nikdy jsme se nesetkali, nevíte o mně nic kromě toho, že jsem upírka.“

„Čubko,“ zamumlal, ale trhnul hlavou dozadu, když se u SUV po levé straně otevřela zadní dvířka. Na chodník dosedly dvě nohy ve vysokých botách, následované dalším mužem v téže černé uniformě. Na rozdíl od ostatních byl tenhle hezký, měl velké a protáhlé oči a vysoké, pěkné lícní kosti, tmavé vlasy na perfektní pěšinku. Ruce měl za zády a kráčel k nám, zatímco Tank zavřel dveře SUV.

Odhadovala jsem, že pan Nový je jejich kápo.

„Pane Sullivane. Slečno Meritová,“ řekl.

„A vy jste?“ zeptal se Ethan.

Pan Nový se zeširoka usmál. „Můžete mi říkat… McKetrick.“ Ta pauza působila, jako by si tohle jméno vybral zrovna teď. „Tohle je pár mých přátel. Mí spoluvěrci, chcete-li.“

„Alespoň způsoby máte chvályhodné, když už nic,“ pronesl Ethan bezbarvě, ale vzduch kořenila magie.

McKetrick založil paže na prsou. „Urážku z úst nevítaného návštěvníka v tomto městě považuji za dosti komickou, pane Sullivane.“

„Nevítaného návštěvníka?“

„My jsme lidé. Vy jste upíři. Nebýt důsledků genetické mutace, byli byste jako my. To z vás činí anomálii v našem městě, nevítané hosty. Takové, kteří by si měli hledět dobrých mravů a odebrat se pryč.“ Hovořil věcně, jako by právě nenaznačil, že jsme genetický omyl, který je nutno vymést z města.

„Tak to pardon,“ řekl Ethan, ale McKetrick zvedl ruku.

„Ale no tak,“ pravil. „Já vím, že mi rozumíte. Vypadáte jako inteligentní muž, stejně jako vaše kolegyně. Alespoň podle toho, co víme o jejích rodičích.“

Mí rodiče – Meritovi – byli chicagští zbohatlíci. Můj otec investoval do nemovitostí a denně se o něm psalo v novinách. Chytrý, ale šel přes mrtvoly. Nebyli jsme si blízcí, tím méně jsem byla nadšená z toho, že mě někdo posuzuje na základě jeho narcistického vystupování v tisku.

Nenech se rozhodit, řekl mlčky Ethan. Víš, kdo jsi .

„Vaše předsudky,“ řekl nahlas, „nejsou náš problém. Navrhujeme, abyste schovali zbraně a šli si svou cestou.“

„Jít si svou cestou? To je vskutku směšné. Jako by si váš druh chtěl jít svou cestou a nezatahoval při tom tohle město do nadpřirozené války?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, děkuji, pane Sullivane. Vy a vám podobní se musíte sbalit, odjet a tím to hasne.“

„Já jsem z Chicaga,“ řekla jsem, abych na sebe upoutala pozornost. „Narodila jsem se tu a vyrůstala tu.“

Zvedl prst. „Jako člověk. Dokud jste nepřeběhla na druhou stranu.“

Už jsem ho málem opravila, chtěla jsem mu říct, že Ethan mě zachránil před vrahem najatým Celinou a přivedl mě nazpět k životu poté, co jsem byla napadena. Taky jsem mu mohla říct, že bez ohledu na výzvy, kterým jsem jako upírka musela čelit, jsem pořád ještě dýchala jen díky Ethanovi. McKetrick by však asi nejásal při zjištění, že mě jeden upír málem zabil a jiný mě bez mého svolení přeměnil.

„Žádná odpověď?“ zeptal se McKetrick. „Ani mě to nepřekvapuje. Vzhledem k tomu, jaký zmatek už váš ‚Dům‘ v Chicagu rozpoutal, si ani já nejsem jistý, jestli bych sám něco namítal.“

„My jsme útok na náš Dům nevyprovokovali,“ řekla jsem mu. „Byli jsme napadeni.“

McKetrick naklonil hlavu se zmateným úsměvem na tváři. „Ale musíte uznat, že jste tomu trochu napomohli. Kdybyste tu nebyli vy, nebylo by ani násilí.“

„My si chceme jen hledět svého.“

McKetrick se velkoryse usmál. Nedalo se říct, že by nebyl přitažlivý, ale ten úsměv – tak klidný a sebejistý – byl svou arogancí až děsivý. „Proti tomu nic nenamítám. Zkrátka si sbalte svá fidlátka a jděte si toho hledět jinam. Aby bylo jasno: Chicago vás tu nechce.“

Ethanovy rysy ztuhly jako ocel. „Nikdo vás nezvolil. Nikdo vás ničím nejmenoval. Nemáte právo mluvit jménem města.“

„Města, které podlehlo vašemu kouzlu? Města, které se konečně probouzí a zjišťuje, jak jste úchylní? Někdy, pane Sullivane, potřebuje svět proroka. Člověka, který vidí za hranice přítomnosti, nahlédne do budoucnosti a pochopí, co je nezbytně nutné.“

„Co chcete?“

Zachechtal se. „Chceme zpátky naše město, co jiného. Chceme, aby všichni upíři opustili Chicago. Je nám jedno, kam odtáhnete – jen vás tady nechceme. Doufám, že jste pochopil.“

„Jděte do prdele,“ řekl Ethan. „A strčte si tam i ty vaše předsudky.“

McKetrick se zatvářil zklamaně, jako by skutečně čekal, že Ethan uzná svou chybu.

Otevřel ústa, aby něco odsekl, ale než stihl odpovědět, uslyšela jsem to: zvuk rachotícího výfuku, který prořízl noc jako burácení hromu. Ohlédla jsem se za sebe a uviděla světla – celkem tucet – letící k nám jako šíp.

Motorky.

Začala jsem se usmívat a už mi bylo jasné, koho to Ethan kontaktoval mobilem. Tohle nebyly jen motorky: byli to kožoměnecké motorky. Dorazila kavalerie.

Vojáci se ohlédli na svého vůdce, netušili, co dál.

Dvanáct obřích, blýskavých chopperů projelo tmou jako žraloci na naleštěném chromu. Na každém z nich jeden kožoměnec – svalnatý a oblečený v kůži, připravený do bitvy. A jejich bojové schopnosti jsem mohla potvrdit. Viděla jsem je v akci a věděla jsem, že jsou to zdatní rváči. Jemné brnění, které mi zvedlo chloupky vzadu za krkem, dokazovalo, že jsou ozbrojení.

Pardon, oprava. Jedenáct z nich bylo svalnatých a oblečených do kůže. Ta dvanáctá byla totiž drobná brunetka se záplavou dlouhých, kudrnatých vlasů, momentálně spoutaných pod kšiltovkou s logem Cardinals. Fallon Keenová, jediná sestra mezi šesti Keenovic bratry, pojmenovanými podle abecedy, Gabrielem počínaje a konče Adamem, kterého vyhostili ze Severoamerické centrální a poslali do vřelé náruče konkurenční smečky poté, co zabil jejího vůdce. Od téhle výměny nikdo o Adamovi neslyšel. Vzhledem ke zločinu, který spáchal, to nejspíš nebylo dobré znamení.

Kývla jsem na Fallon, a když mi rychle zasalutovala, řekla jsem si, že jí ten mizerný vkus na baseballové týmy prominu.

Na první motorce jel Gabriel Keene, apex smečky. Sluncem vyšisované hnědé vlasy měl stažené do culíku těsně nad krkem, jantarové oči se pozorně rozhlížely a zdánlivě se v nich odrážely zákeřné úmysly. Ale já věděla, jak je to doopravdy. Gabriel se vyhýbal násilí, dokud nebylo zbytí. Nebál se ho, ale ani ho nevyhledával.

Gabriel pohybem zápěstí zatúroval motorkou a McKetrickovi muži jako mávnutím kouzelného proutku couvli ke svým SUV.

Gabe ke mně stočil oči. „Problémy, kotě?“

Podívala jsem se na McKetricka, který s nervózním výrazem sledoval motorkáře a jejich stroje. Jeho antiupíří kuráž se asi nevztahovala na kožoměnce. Po chvíli se dal dohromady a opět se nám podíval do očí.

„Těším se, že v téhle konverzaci budeme pokračovat v nějakou příhodnější dobu,“ pravil McKetrick. „Zůstaneme ve spojení. Mezitím se snažte vyhnout problémům.“ S těmi slovy hupsnul zpátky do SUV a zbytek jeho vojáků ho následoval.

Polkla jsem zklamání. Už jsem si skoro přála, ať jsou natolik naivní, aby něco podnikli, jen abych si mohla vychutnat tu podívanou, až je Keenovi zmydlí do bezvědomí.

Výfuky s tlumiči na SUV zahučely, pneumatiky zahvízdaly a vozy odjely. Škoda že ne navždy. Koukala jsem na poznávací značky, ale byly prázdné. Buď si tu klidně jezdí neregistrovanými vozidly, nebo si na tento seznamovací rozhovor sundali značky.

Gabe se podíval na Ethana. „Kdo byl ten G. I. Joe?“

„Říkal, že se jmenuje McKetrick. Považuje se za antiupíří městskou domobranu. Chce, aby všichni upíři opustili město.“

Gabe si pomlaskl. „Asi nebude jediný,“ řekl a podíval se na mě. „Vypadá to, že se ti potíže lepí na paty, kotě.“

„Ethan může potvrdit, že s tím nemám nic společného. Jeli jsme do Creeley Creeku a tady jsme narazili na ten jejich zátaras. Vytáhli na nás pistole.“

Gabe zakoulel očima. „Tohle může zastavit jen upíra, pro nás by to byla výzva. Vždyť jste nesmrtelní.“

„A rádi bychom tak i zůstali,“ řekl Ethan. „Ty zbraně se zdály být upravené na zakázku.“

„Antiupíří střely?“ zeptal se Gabriel.

„Ani by mě to nepřekvapilo. McKetrick na to vypadal.“

„A můj meč zůstal v Domě,“ poznamenala jsem směrem ke Gabeovi. „Dej mi osmdesát centimetrů zakřivené oceli a já sejmu, koho budeš chtít.“

Obrátil oči v sloup, zatúroval motorkou a podíval se na Ethana. „Máte namířeno do Creeley Creeku?“

„Máme.“

„Pak vám budeme dělat doprovod. Skočte do auta, pojedeme s vámi.“

„Už jsme vám dlužni za jednu věc.“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Můžeš si škrtnout jednu čárku za to, co dlužím Merit.“

O tomhle dluhu už se dříve zmínil. Stále jsem netušila, o čem to mluví, ale i tak jsem kývla a utíkala zpátky k mercedesu.

Vklouzla jsem do auta. „Říkal jsi, že fae nesnášejí lidi. Na moje současné pocity slovo ‚nesnášet‘ ani nestačí. A vypadá to, že si můžeme na svůj seznam problémů připsat další.“

„Nejspíš to tak bude,“ přitakal a nastartoval.

„Ještěže aspoň s kožoměnci jsme pořád za dobře,“ konstatovala jsem, když jsme bez zastavení projeli přes stopku a kožoměnci kolem našeho auta vytvořili véčko ze svých motocyklů.

„A pro lidi jsme opět oficiálně nepřátelé. Tedy pro některé.“

Jak jsme ujížděli ulicí a konečně začínali přidávat rychlost i s kožoměneckou eskortou, otočila jsem se zpátky k silnici a vzdychla.

„Tak s chutí do toho.“

KAPITOLA 3

a

POLITICKÉ TŘENÍ

Creeley Creek bylo panství v prériovém stylu – nízká a horizontální budova s mnoha dlouhými okny, převislými okapy a holým, medovým dřevem. Byla větší než průměrný prériový dům a navržená na přelomu dvacátého století jedním proslulým architektem. Když původní majitel zemřel, věnovali pozůstalí tento dům Chicagu, které z něj udělalo oficiální sídlo starosty. Pro Chicago to bylo totéž jako Gracie Mansion pro New York City.

Momentálně ho obýval politik, jakého si Chicago vždycky přálo. Hezký. Populární. Obratný řečník s přáteli na obou stranách barikády. Ať už se jeho politika někomu líbila, nebo ne, uměl v ní chodit velmi, velmi dobře.

Když jsme přijeli, brána se otevřela a hlídač, který stál uvnitř skleněné budky na kraji ulice, na nás mával, ať vjedeme na pozemek. Ethan navedl mercedes na okrouhlou příjezdovou cestu a zajel na malé parkoviště vedle domu.

„Z Domu upírů do domu politiků,“ zamumlal, když jsme kráčeli k hlavním dveřím.

„Řekl ten největší upíří pletichář,“ připomněla jsem mu a dostalo se mi za to zabručení. Ale stála jsem si za svým. Byl to on, kdo se z politických důvodů vzdal vztahu se mnou.

„Těším se,“ pronesl, když jsme přecházeli úhlednou cihlovou příjezdovou cestu, „až se ujmeš kormidla.“

Vyvodila jsem si, že tím myslí den, kdy se stanu upíří Mistrovou. Nebylo to zrovna něco, na co bych se já těšila, ale dostala bych se tak ven z Cadoganu.

„Ty se na to těšíš, protože se vyrovnají naše síly? Myslím politicky?“

Šlehl po mně suchým pohledem. „Protože se rád koukám, jak se pod tlakem kroutíš.“

„Rozkošné,“ zamumlala jsem.

Žena v těsném námořnicky modrém kostýmu stála před dvojitými dveřmi pod nízkou okapovou římsou. Vlasy měla stažené do pevného drdolu a na nose jí seděly tlusté brýle s kostěnými obroučkami. Dost výrazně kontrastovaly s nápadnými botami na platformě.

Jde na karneval za sexy knihovnici nebo co?

„Pane Sullivane, Merit. Já jsem Tabitha Bentleyová, starostova asistentka. Starosta vás očekává, ale chápu to správně, že je nutno učinit předběžná opatření?“ Zvedla oči k prahu nad námi.

Babské povídačky o tom, že upíři nesmějí vstoupit do domu, když nebyli pozváni. Ale jako spousta jiných upířích mýtů to bylo méně o magii a více o pravidlech. Upíři milovali pravidla – co pít, kde stát, jak oslovovat výše postavené upíry a tak dále.

„Uvítali bychom oficiální starostovu pozvánku do jeho domu,“ řekl Ethan, aniž by blíže vysvětlil důvod toho přání.

Škrobeně přikývla. „Dostala jsem svolení pozvat vás a Merit do Creeley Creeku.“

Ethan se zdvořile usmál. „Děkujeme vám za pohostinnost a pozvání přijímáme.“

Když bylo tohle odbyto, otevřela slečna Bentleyová dveře a čekala, zatímco jsme vešli do chodby.

Nebyla to moje první návštěva v tomto sídle. Můj otec (jakožto muž při penězích) a Tate (jakožto muž s konexemi) byli známí a můj otec mě tu a tam přivlekl do Creeley Creeku na nějakou dobročinnou akci nebo tak. Rozhlédla jsem se a konstatovala, že se to tu od poslední návštěvy moc nezměnilo. Podlahy byly z lesklého kamene, stěny z vodorovných prken z tmavého dřeva. Dům byl studený a tmavý, chodba ozářená zlatým světlem, vrhaným ze žárovek ve zdech.

Vzduchem se linula vůně vanilkových sušenek. Ta vůně – průzračný citron a cukr – mi připomněla Tatea. Cítila jsem ji, když jsem se s ním naposledy viděla. Možná to byla jeho oblíbená sladkost a personál Creeley Creeku mu chěl vyhovět.

Jenže na chodbě nestál ten muž, kterého jsem čekala. Kráčel k nám totiž můj otec v elegantním černém obleku. Nepodal nám ruku. Arogance byla pro Joshuu Merita typická.

„Ethane, Merit.“

„Joshuo,“ řekl Ethan a kývl. „Máte dnes večer schůzku se starostou?“

„Měl jsem,“ potvrdil otec. „Máte se oba dobře?“

Jak smutné, že mě překvapil jeho zájem. „Máme se fajn,“ odpověděla jsem. „Co tě sem přivádí?“

„Obchodní záležitosti,“ řekl otec. Byl členem Rady pro růst Chicaga, skupiny, která se starala o rozvoj obchodu ve městě.

„Taky jsem utrousil dobré slovo o vašem Domě,“ dodal. „O pokroku, jakého jste dosáhli s městskou nadpřirozenou populací. Tvůj dědeček mě udržuje v obraze.“

„To bylo od vás… velice šlechetné,“ řekl Ethan, zmatený stejně jako já.

Můj otec se příjemně usmál, potom se podíval na Tabithu. „Vidím, že jdete dovnitř. Nenechte se zdržovat. Rád jsem vás oba viděl.“

Tabitha nás předešla, vykročila dál do hlubin sídla a klapala při tom podpatky. „Pojďte za mnou,“ volala na nás.

Vyměnili jsme si s Ethanem pohled.

„Co se právě teď stalo?“ zeptala jsem se.

„Že by se tvůj otec z nějakého neznámého důvodu začal chovat přátelsky?“

Za tím byl nepochybně nějaký důvod spojený s byznysem, což, jak jsem předpokládala, brzy zjistíme. Zatím jsme poslušně následovali Tabithu po chodbě.

Seth Tate měl vizáž nenapravitelného playboye. Rozčepýřené vlasy, černé jako uhel, modré oči pod dlouhými tmavými řasami. Z jeho obličeje ženy omdlívaly, a jakožto opětovně zvolený starosta měl k tomu obličeji i politickou moc. Tím se vysvětlovalo, proč byl zvolen chicagským nejžádanějším starým mládencem a jedním z nejvíce sexy politiků v zemi.

Přijal nás ve své kanceláři, dlouhé nízké místnosti, vykládané od podlahy ke stropu dřevem. Na jednom konci kanceláře stál gigantický stůl a u něj křeslo z červené prošívané kůže, které by mohlo s přehledem sloužit jako trůn.

Nad stolem s trůnem visel hrůzostrašný, jeden a půl metru široký obraz. Většina plátna byla tmavá, ale byly na něm jasně zřetelné obrysy skupinky podezřele vypadajících mužů. Stáli kolem jednoho, umístěného přibližně uprostřed malby, který měl ruce nad hlavou a krčil se, zatímco oni na něj ukazovali. Vypadalo to, jako by ho k něčemu odsuzovali. Nebyl to zrovna inspirativní obraz.

Tate, který stál uprostřed místnosti, podal Ethanovi bez sebemenšího zaváhání ruku. „Ethane.“

„Pane starosto.“ Potřásli si rukama jako muži.

„Jak se daří Domu?“

„Řekl bych, že nálada je… napjatá. Když vám lidé protestují před bránou, svádí to jednoho k tomu, aby očekával, co se semele.“

Poté, co si vyměnili významný pohled, se Tate obrátil ke mně a na tváři mu rozkvetl úsměv. „Merit,“ řekl měkčím hlasem. Vzal mě za obě ruce, sklonil se ke mně a letmo mě políbil na tvář. Voněl sladkým citronem. „Právě jsem se setkal s vaším otcem.“

„Potkali jsme ho.“

Pustil mě a usmál se, ale když si mě začal prohlížet, jeho úsměv zvadl. „Jste v pořádku?“

Musela jsem vypadat otřeseně; když na holku někdo míří pistolí, tak to s ní většinou zamává. Ale než jsem stihla promluvit, Ethan vyslal varování.

Nemluv o McKetrickovi, řekl. Zatím neznáme jeho spojence.

„Před domem byly protesty,“ odpověděla jsem poslušně Tateovi. „Bylo to znepokojivé. Hemžilo se to tam předsudky.“

Tate na mne vrhl omluvný pohled. „Bohužel nemůžeme protestujícím upřít jejich práva zaručená prvním dodatkem ústavy, ale pokud se to vystupňuje, můžeme vždy zasáhnout.“

„Zvládli jsme to dobře,“ ujistila jsem ho.

„Když Gabriel Keene odhalil existenci kožoměnců, k vaší popularitě to moc nepřispělo.“

„To skutečně ne,“ připustil Ethan, „ale když nás přitlačili ke zdi, přispěchal Domu na pomoc. Veřejné odhalení – vyjádření stanoviska – bylo to nejmenší zlo, které mohl udělat pro ochranu svých lidí.“

„Ne že bych přímo nesouhlasil,“ pravil Tate. „Kdyby to prohlášení neučinil, museli bychom nakonec zatknout všechny kožoměnce za napadení a narušování klidu. Bez nějakého odůvodnění bychom jim to nemohli nechat projít. Díky tomu prohlášení jsme měli důvod a veřejnost pochopila, proč se kožoměnci vmísili do boje a proč jsme je hned nepozatýkali.“

„Jsem si jistý, že váš chápavý přístup ocení.“

Tate se zatvářil sarkasticky. „Pochybuju o tom, že je takové věci zajímají. Kožoměnci se mi nejeví jako politicky uvažující typy.“

„To také nejsou,“ souhlasil Ethan. „Ale Gabriel je dost rozumný na to, aby pochopil, kdy pro něj někdo udělal laskavost a kdy je vhodné ji oplatit. Nebyl z toho prohlášení unešený a ještě méně se radoval z toho, že jeho lidé mají být zataženi do strachu veřejnosti z upírů. Momentálně na tom pracuje a snaží se své kožoměnce držet dál od očí veřejnosti.“

„To je ostatně důvod, proč jsem vás žádal o schůzku,“ řekl Tate. „Uvědomuji si, že je to nezvyklá prosba, a vážím si, že jste si udělali čas tak brzy.“

Sedl si do trůnu za stolem a přihlížející z obrazu nyní ukazovali na něj. Tate ukázal na menší židličky, přisunuté k přední straně stolu. „Prosím, posaďte se.“

Ethan si vzal židli. Zaujala jsem místo za ním jako řádná Ochránkyně na stráži.

Starosta Tate na to gesto vykulil oči, ale rychle nasadil opět profesionální výraz. Otevřel desky a sundal víčko z draze vypadajícího plnicího pera.

Ethan přehodil nohu přes nohu. Byl to signál, že se připravuje na politicky laděný rozhovor. „Co pro vás můžeme udělat?“ zeptal se zcela nevzrušeným tónem.

„Vyjádřil jste se, že v Domě vládne napjatá atmosféra. Přesně totéž mě znepokojuje v kontextu celého města. Útok na Cadogan znovu podnítil strach z nadpřirozena, z toho, co je jiné. Poprvé jsme čelili čtyřem dnům nepokojů, Ethane. Jsem si jistý, že pochopíte, do jak zapeklité pozice mě to staví – musím udržet občany v klidu a zároveň se snažit chápat i vaši náročnou situaci, včetně útoku Adama Keena.“

„Samozřejmě,“ řekl Ethan velkoryse.

„Ale lidé jsou nervózní. Stále více. A ta nervozita má za následek nárůst kriminality. Za poslední dva týdny jsme zaznamenali zvýšený počet přepadení, rvaček, žhářství a také použití střelných zbraní. Od svého prvního zvolení jsem se usilovně snažil tato čísla snížit a myslím, že se mi to povedlo. Hrozně nerad vidím, jak to sklouzává zpátky.“

„Myslím, že na tom se všichni shodneme,“ řekl Ethan nahlas, ale byla to jen předehra k tiché konverzaci mezi námi, jelikož Ethan aktivoval naši telepatickou linku. Kam tím míří?

To kdybych tušila, odpověděla jsem.

Tate se zamračil a podíval se na desky před sebou. Prohlížel si informace v nich obsažené, potom z nich vyndal jeden dokument a podal jej Ethanovi. „Vypadá to, že lidé nejsou jediní, u koho v našem městě vzrůstá násilí.“

Ethan se podíval na dokument, dlouho mlčel a ramena mu ztuhla do rovné linie.

Ethane? Co tam je? zeptala jsem se. Podal mi papír přes rameno, aniž by se namáhal s odpovědí. Vzala jsem si ho. Vypadalo to jako policejní zápis.

Ot.: Povězte mi, co jste viděl, pane Jacksone.

Odp.: Byl jich tucet. Upírů, víte? Měli tesáky a uměli se vám nabourat do hlavy. A šíleli po krvi. Všichni. Kam jste se podíval – všude upír, upír, upír. Bum! Upír. A byli všude kolem nás. A oni nemohli utéct.

Ot.: Kdo nemohl utéct?

Odp.: Lidi, smrtelníci. Když vás upír chce, tak ne. Ne když se vás chce zmocnit a vysát z vás krev. Všichni se na vás sesypou a hudba tak hrozně řve, buší vám o srdce jako kladivo. Byli tím pobláznění. Úplně po ní šíleli.

Ot.: Po čem?

Odp.: Po krvi. Šíleli žízní po ní. Hladem. Bylo to vidět v jejich šílených očích. Byly stříbrné jako oči ďábla. Jen jeden pohled do těch očí a ďábel vás stáhne do propasti.

Ot.: A co se stalo pak, pane Jacksone?

Odp.: (Vrtění hlavou.) Hlad, chtíč, ovládlo je to. Cloumalo to s nimi. Zabili tři dívky. Tři! Pili z nich, až z nich vyprchal všechen život.

Tam stránka končila. Prsty se mi třásly na papíře, vzhlédla jsem k Tateovi a promluvila, i když mi to nepříslušelo. „Kde jste k tomu přišel?“

Tate se mi podíval do očí. „Ve věznici Cook County. Tohle je část výslechu muže, který byl zatčen pro držení nelegální látky. Vyšetřovatelka si nebyla jistá, jestli byl opilý a rozrušený, nebo jestli skutečně viděl něco, čemu bychom měli věnovat pozornost. Naštěstí vzala ten zápis ke svému nadřízenému a ten jej vzal k mému hlavnímu poradci. Ačkoli jsme již zahájili aktivní vyšetřování, zatím se nám nepodařilo najít oběti, o kterých pan Jackson mluvil – žádné pohřešované osoby neodpovídají popisu, který udal.“

„Kde se tohle stalo?“ zeptal se tiše Ethan.

Tate sjel k Ethanovi přimhouřenýma očima. „Říkal, že ve West Townu, nedokázal nám však říct nic bližšího, než která to byla čtvrť. Jelikož jsme zatím neurčili místo činu ani oběti, je možné, že si to všechno vybájil. Na druhou stranu však sám vidíte ze zápisu, že je poměrně přesvědčený o tom, že upíři v našem krásném městě spáchali krvežíznivý útok na lidi. Útok, při němž přišly o život tři nevinné oběti.“

Po chvíli ticha se Tate posadil, zkřížil ruce za hlavou a opřel se zády do křesla. „Nemám radost, že se tohle děje v mém městě. Neraduji se ani z útoku na váš Dům a z animozity panující mezi vámi a smečkami. Také nejsem nadšený z toho, že se mí občané bojí upírů natolik, že stojí před vaším Domem a protestují proti vaší existenci.“

Tate si znovu poposedl dopředu a ve tváři měl hněv. „Víte ale, co mě doopravdy vytáčí? Fakt, že vás výpověď pana Jacksona příliš nepřekvapila. Fakt, že jsem zjistil, jak dobře jste si vědomi existence krvežíznivých večírků, kterým říkáte ‚mejdany‘.“

Žaludek se mi scvrknul nervozitou. Tate byl za normálních okolností klidný, vyrovnaný taktik, který si hlídal slova, a k městu měl neotřesitelně optimistický přístup. Jeho současný tón spíš patřil do nějakého zakouřeného tajného zadního kamrlíku nebo do potemnělého koutu restaurace. Takový ten tón, který byste slyšeli v Chicagu za dob Al Caponeho.

Tohle byl Seth Tate, který ničil nepřátele. A jeho terčem jsme nyní byli my.

„Něco se nám doneslo,“ řekl nakonec Ethan, mistr eufemismů.

„O krvavých orgiích?“

„O mejdanech,“ přiznal Ethan. „Malých setkáních, kde upíři společně pijí od lidí.“

Mejdany obvykle pořádali Zbloudilí – upíři, kteří nenáleželi k žádnému z Domů, a tudíž nedodržovali jejich tradiční pravidla, především pak zásadu nekrmit se na lidech, ať už jsou k tomu lidé svolní, či ne. Cadoganští upíři povolovali pití, ale byl k tomu nutný souhlas a já nevěděla o žádném Domě, který by toleroval sprostou vraždu.

Před několika měsíci už mejdany málem prosákly na veřejnost, ale trochu jsme zapátrali a povedlo se nám je udržet v tajnosti. Myslím, že období blažené nevědomosti bylo za námi.

„Máme oči na stopkách,“ pokračoval Ethan, „snažíme se identifikovat organizátory mejdanů, jejich metody a způsoby, jakými lákají lidi.“

Tohle měl na starosti Malik – Ethanův Sekundant, následník trůnu. Po indicentu s vydíráním byl pověřen vyšetřováním mejdanů.

„A co jste zjistili?“ zeptal se Tate.

Ethan si odkašlal. Á, znamení, že bude kličkovat.

„Za poslední tři měsíce víme o třech mejdanech,“ řekl. „O třech, na kterých se podílelo maximálně půl tuctu upírů. Byly to malé, intimní záležitosti. Ano, dochází k prolévání krve, ale neslyšeli jsme o tom, že by se dělo, řekněme, ono zuřivé násilí, které popisuje pan Jackson, ani bychom nic takového netolerovali. Nikdy tu nebylo ani nařčení z toho, že by někdo někoho… úplně vysál. A kdybychom o tom slyšeli, kontaktovali bychom ombudsmana, nebo bychom je zastavili sami.“

Starosta spojil na stole prsty. „Ethane, věřím, že neodmyslitelnou součástí snah udržet město v bezpečí je začlenění upírů do lidské populace. Nějaké vymezení by nic nevyřešilo – povede to jen k dalšímu vyčleňování. Na druhé straně podle pana Jacksona upíři páchají násilné, hromadné a nekonsenzuální věci. To je pro mě nepřijatelné.“

„Pro mě a mé upíry též,“ ujistil ho Ethan.

„Šíří se zvěsti o předčasných volbách,“ řekl Tate. „Nezabalím to tady jen kvůli nadpřirozené hysterii. Tohle město nepotřebuje žádné referendum o upírech a kožoměncích. Ale co víc,“ pokračoval a provrtával Ethana pohledem. „Vy určitě nechcete, aby se u vašich hlavních dveří objevila skupina úředníků a trvala na tom, že zavřete Dům. Nechcete, aby městská rada postavila vaši existenci mimo zákon.“

Cítila jsem, jak z Ethana vytryskla magie. Jeho úzkost a zlost sílily a já byla ráda, že Tate je člověk a nevnímá to nepříjemné brnění ve vzduchu.

„A taky si nepřejete, abych se stal vaším nepřítelem,“ uzavřel to Tate. „Nechcete, abych nechal velkou porotu rozhodovat o zločinech, které pácháte vy a vám podobní.“ Prolistoval desky na stole a vyndal jeden list, který mu nastavil. „Nechcete, abych na vás nechal vydat zatykač na základě toho, že jste napomáhali a podněcovali k vraždění lidí v tomto městě.“

Ethanův hlas byl chladný jako led, ale magické brnění bylo silné jako zemětřesení. „Já jsem nic takového neudělal.“

„Ale?“ Tate opět položil papír na stůl. „Ze spolehlivých zdrojů vím, že jste přeměnil jednu lidskou osobu v upíra bez předchozího svolení.“ Zvedl ke mně oči a já cítila, jak se mi hrne krev do tváří. „Také vím z důvěryhodných zdrojů, že zatímco jste vy a vaše upíří rada slíbili, že Celina Desaulniersová zůstane v Evropě, je místo toho v Chicagu. Jsou tyhle činy tak moc vzdáleny vraždě?“

„Kdo tvrdí, že Celina je v Chicagu?“ zeptal se Ethan. Schválně tu otázku položil opatrně. Dobře jsme věděli, že Celina – někdejší hlava Navarrského Domu a moje potenciální vražedkyně – byla Greenwichským prezidiem, vedoucím orgánem evropských a severoamerických upírů, propuštěna na svobodu. Také jsme věděli, že jakmile ji prezidium pustilo, okamžitě zamířila do Chicaga. Nemysleli jsme však, že by tu ještě byla. Na to proběhlo posledních pár měsíců v moc velkém klidu. Nebo to tak alespoň vypadalo.

Tate zvedl obočí. „Vidím, že to nepopíráte. Pokud jde o informace, tak mám své zdroje stejně jako vy.“

„Bez ohledu na zdroje nemám rád, když mě někdo vydírá.“

Tate se s šokující rychlostí přepnul z Al Caponeho zpátky na řečníka z předních stránek a velkoryse se na nás usmál. „Vydírání? To je příliš drsný výraz, Ethane.“

„Co přesně tedy chcete?“

„Chci, abychom všichni – my i vy – dělali správnou věc pro Chicago. Chci, abyste měli stejnou šanci převzít kontrolu ve své vlastní komunitě.“ Tate spojil ruce na stole a podíval se na nás. „Chci, aby se tento problém vyřešil. Přeji si, aby tyhle mejdany skončily, a chci vaši osobní záruku, že máte ten problém pod kontrolou. Jestli ne, vydám na vás zatykač. Doufám, že si rozumíme?“

Nastalo ticho, ale nakonec Ethan vyprskl: „Ano, pane starosto.“

Tate coby zběhlý politik okamžitě nasadil mírnější výraz. „Výtečně. Jestli máte něco k nahlášení nebo jestli potřebujete přístup k některému ze zdrojů informací ve městě, stačí mě kontaktovat.“

„Samo sebou.“

Tate naposledy přikývl a věnoval se svým papírům, stejně jako by to nejspíš udělal Ethan, kdyby si mě zavolal do své kanceláře na přátelský pohovor.

Jenže tentokrát to byl Ethan, kdo byl povolán, a byl to Ethan, kdo vstal a šel ke dveřím. Já za ním jako věrná Ochránkyně.

Ethan cestou k mercedesu dusil znepokojení nebo vztek nebo co vlastně cítil.

Potom si však potlačovanou frustraci vybil na německé technologii za osmdesát tisíc dolarů a na třech stech koní v jejím motoru. Sice neurazil kus brány, když jsme odsud vyjížděli, ale stopky na cestě mezi Creeley Creekem a Lake Shore Drive bral jako nesmělá doporučení. Nohu na plynu měl až na zemi a hnal se po silnici, jako bychom měli za patami čerta se stříbrnýma očima.

Problém byl, že ti čerti se stříbrnýma očima jsme byli my.

Oba jsme byli nesmrtelní a Ethan měl pravděpodobně na kontě celé století řidičských zkušeností, jenže to neznamenalo, že jeho ostře řezané zatáčky byly méně děsivé. Prohnal se přes semafory na červenou a pokračoval na Lake Shore Drive, odbočil na jih, znovu na to šlápnul… A takhle řídil celou dobu, až jsme rozzářené městské panorama nechali za zády.

Skoro jsem se bála zeptat, kam nás to veze – opravdu jsem chtěla vědět, kde si upíří predátoři upouštějí politickou páru? –, ale když jsme dojeli k Washingtonovu parku, už jsem se ptát nemusela. Vyjel z Lake Shore Drive a o několik pištivých zatáček později jsme vjeli na Promontory Point, což je malý poloostrůvek vybíhající do jezera. Ethan projel kolem budovy s věžičkou na vrcholu a zastavil s autem před kamennou římsou, která dělila trávu od jezera.

Beze slova vylezl z auta a zabouchl za sebou dveře. Když přeskočil kamennou zídku, jež obklopovala poloostrov, a zmizel z dohledu, odepnula jsem si pásy. Nejvyšší čas dát se do práce.

KAPITOLA 4

a

DIVOKÉ ZVÍŘE

Vzduch byl vlhký a těžký, ostrý pach ozónu signalizoval déšť. Jezero vypadalo, jako by jím už teď zmítala bouře: hnaly se po něm bíle zpěněné vlny jako rozeklané zuby a narážely na kamenitý břeh.

Vzhlédla jsem k obloze. Na jihozápadě se již rozpínal obrovský bouřkový mrak ve tvaru kovadliny, viditelný pokaždé, když ho osvítil blesk.

Bez varování se ozvala třeskutá rána.

Vyskočila jsem a ohlédla se k budově v obavě, že do ní uhodil blesk. Ale stavba byla tichá a klidná, a když tichem otřásla další rána, došlo mi, že ten zvuk přichází z hloučku stromů na opačné straně budovy.

Obešla jsem ji a našla Ethana pod borovicí. Stál tam jako zápasník, připravený k souboji s deset metrů vysokým sokem. Pěsti měl vztyčené a tělo napjaté.

„Pokaždé!“ zařval. „Pokaždé, když se mi povede dostat věci pod kontrolu, tak nás zase někdo zatáhne do nějaký pakárny!“

A pak se rozmáchl a zaútočil na strom – pěstí.

Křach.

Strom se zakymácel, jako by do něj narazil náklaďák, zamával větvemi, až jehličí zašumělo. Ve větru byla cítit vůně borové mízy a taky krve. A to nebylo jediné, co se neslo vzduchem. Z Ethanova těla vycházely vlny magie a plnily prostor kolem nás typickým brněním.

Aha, pomyslela jsem si, tím se vysvětluje, proč jel sem a ne do Domu. S takovou spoustou potlačovaného hněvu Ethan domů jet nemohl. Cadoganští upíři – dokonce i ti, kteří nebyli vůči magii tak citliví jako já – by poznali, že je něco špatně, a to by napjatou atmosféru určitě nezmírnilo. Tohle byla zjevná nevýhoda všech upířích Mistrů – být totálně vytočený a nemít v tom stavu kam jít.

„Máš vůbec ponětí, jak dlouho mi trvalo a kolik práce mi dalo, než jsem z tohohle udělal respektuhodný a úspěšný Dům? A tenhle člověk – tahle malá nicka v chronologii světa – mi vyhrožuje, že mi to všechno sebere.“

Ethan se připravoval na další úder, ale klouby už měl zkrvavené a ten ubohý strom na tom asi nebyl o moc líp. Chápala jsem, že se potřebuje vybít, když mu někdo chce přišít něco, co napáchali jiní, ale sebepoškozováním ten problém asi nevyřeší. Byl čas zasáhnout.

Stála jsem na trávníku mezi budovou a jezerem: usoudila jsem, že to je dokonalé místo k uvolnění trochy napětí. „Co kdyby sis vybral protivníka své velikosti?“ zavolala jsem.

Otočil se s jedním obočím vzdorovitě vytaženým. „Neprovokuj mě, Ochránkyně.“

Sundala jsem sako kompletu a hodila ho na zem, potom jsem dala ruce v bok a snad už naposled dneska v noci sebrala upíří kuráž. „Bojíš se, že na mě nemáš?“

Jeho výraz byl nedostižný – stejnou měrou dychtivý i podrážděný –, jeho mužnost bojovala s tendencí udusat toho, kdo zpochybnil jeho autoritu. „Dávej si pozor na pusu.“

„Byla to regulérní otázka,“ namítla jsem. Ethan už šel ke mně a vůně jeho krve sílila.

Nemohla jsem zastírat, že to ve mně budilo hlad. Už jsem Ethana dvakrát v minulosti kousla a pokaždé to byl nezapomenutelný zážitek. Smyslný tak moc, že mi bylo až nepříjemné to přiznat. Vůně jeho krve spustila řetězec vzpomínek a já věděla, že už mi stříbrní oči, i když mi teď nebylo vhod, jak moc mě přitahuje.

„Byla to dětinská otázka,“ zavrčel a udělal další krok vpřed.

„Nesouhlasím. Jestli se chceš bít, zkus to s upírem.“

„Tvoje snaha dělat chytrou ti nijak nepomáhá, Ochránkyně.“

Už byl na dosah a z kloubů na pravé ruce, odřených skoro na kost, mu kapala krev. Zahojí se to, a dokonce i rychle, ale určitě to bolelo.

„A vida, stejně jsi tady,“ řekla jsem a zatnula ruce v pěst.

Oči se mu stříbrně leskly. „Pamatuj na své postavení.“

„Uleví se ti, když mi připomeneš, kdo je kdo?“

„Jsem tvůj Mistr.“

„Ano, to jsi. Můj Mistr jsi v Hyde Parku, v Creeley Creeku a taky všude, kde jsou slezlí tvoji upíři. Ale tady jsme jen ty, já a tvůj vztek, za který může Tate. Takhle se do Domu vrátit nemůžeš. Magie z tebe úplně stříká a dosáhneš jen toho, že si všichni budou dělat ještě větší starosti než doteď.“

Nad obočím mu zacukalo, ale držel jazyk za zuby.

„Tady venku,“ řekla jsem tiše, „jsme jen ty a já.“

„Tak potom neříkej, že jsem tě nevaroval.“ Nato bez servítků udělal svůj nejoblíbenější pohyb, výkop s otočkou, mířený na mou hlavu. Jenže já ho zablokovala paží a ramenem.

Když jsem mu překazila tenhle úder, vrátil se do výchozí pozice. „Nepřeceňuj se, Ochránkyně. Porazila jsi mě jen jednou.“

Pokusila jsem se taky o výkop s otočkou, ale vyhnul se mu, skrčil se a přetočil, než opět zaujal pozici. „To sice jo,“ řekla jsem, „ale kolik podřízených tě přemohlo přede mnou?“

Zamračil se a pokusil se o kombinaci direktů, kterou jsem snadno odrazila. Mohli jsme sice do těch ran dát veškerou upíří sílu, ale přesto to nebyl skutečný souboj. Tohle byla jen hra. Upuštění páry.

„Jen se neboj,“ řekl. „Sice jsi mě jednou skolila, ale já tě předtím přemohl a vím, že to dokážu znova.“

Byl teď arogantní, shodil ze sebe to jemné, ale houževnaté pozlátko, do něhož se v poslední době balil. Já jsem však dokázala převést jeho zlost do romantického žáru, jenž zjemnil jeho rány.

Uhnula jsem direktu, do kterého stejně nedal všechno. „Nedělej si naděje. Tímhle způsobem vyhládlá nejsem.“

„Já si pořád dělám naděje, když jsi poblíž.“

„Pak se od tebe budu držet dál,“ zašvitořila jsem.

„To se s funkcí Ochránkyně příliš neslučuje.“

„Ani se to neslučuje s tvým případným zatčením,“ vrátila jsem ho k aktuálnímu tématu.

Ethan si rukama prohrábl blonďaté prameny a spojil prsty na temeni. „Dělám, co můžu, abych udržel město pohromadě. Je to pořád těžší. A teď, během pár hodin, zažijeme odvrácenou stránku svobody projevu, zjistíme, že Chicago má domobranu a taky že Tate vytáhl do boje. Proti mně.“

Srdce se mi sevřelo soucitem, ale odolala jsem nutkání se ho dotknout. Připomněla jsem si, že jsme kolegové. Nic víc.

„Vím, že je to frustrující,“ řekla jsem. „Taky vím, že to Tate s tím zatykačem přepískl. Ale co jiného se dá dělat než snažit se ten problém vyřešit?“

Ethan se zamračil, otočil se zpátky k jezeru a vykročil směrem k němu. Okraj poloostrova terasovitě sestupoval v kamenných obloucích do vody. Sundal sako, opatrně ho položil na kamennou zídku a sedl si vedle něj.

Bylo špatné cítit se maličko zklamaná, že si nesundal i košili?

Když jsem k němu přišla, zvedl oblázek a mrštil ho do vody. Navzdory rozbouřené hladině letěl jako střela.

„Nezní mi to jako mejdan,“ řekla jsem. „Myslím to, co popisoval pan Jackson. Alespoň to neodpovídá tomu, jak jsi je popisoval předtím. Nevidím to na svádění ani uhranutí. Tohle není utajované hobby.“ Čekala jsem na jeho odpověď a odhrnula prameny z tváře. Zvedal se vítr.

Ethan se natáhl pro další oblázek a opět ho mrštil, až to zasvištělo. „Pokračuj,“ řekl a mně se trochu ulevilo. Vrátili jsme se k politice a taktizování. To bylo dobré znamení.

„Zažila jsem První hlad a První hlad v druhém kole. Obojí mělo příchuť smyslnosti, to jistě, ale v zásadě to bylo pořád o krvi – o žízni. Ne o ovládání lidí a zabíjení.“

„Jsme upíři,“ podotkl suše.

„Jo, protože pijeme krev, ne protože jsme psychopati. Neříkám, že psychopatičtí upíři neexistujou, nebo že nejsou takoví, kteří by pro krev nezabíjeli, když po ní prahnou, ale v tomhle případě se mi to tak nejeví. Zdá se mi to jednoduše jako čisté násilí.“

Ethan chvíli mlčel. „Hlad po krvi je v rozporu s násilím. Když už, tak souvisí se sváděním, s přitahováním lidí blíž. Je to neodmyslitelná součást upířího uhranutí.“

Uhranutí bylo starodávné upíří kouzlo – schopnost upírů uchvátit ostatní buď pomocí manipulace nebo přizpůsobením vlastního vzhledu k tomu, aby byli pro oběť atraktivnější. Já byla na tohle kouzlo úplně levá, ale zato se zdálo, že jsem sama vůči uhranutí dost imunní.

„Tohle je už podruhé, co nás mejdany dostaly do potíží,“ poznamenala jsem. „Až doteď jsme se tomu vyhýbali, ale je načase je zarazit. Jenže nemůžeme předstírat, že tohle je prostě úplně normální party, která se někomu vymkla z rukou. Tohle je prostě… divné. A abychom neviděli všechno tak černě, tak aspoň ti Tate dává šanci ten problém vyřešit.“

„Dává mi šanci? To je snad hodně slabé slovo. Dělá přesně to, o co se snažil Nick Breckenridge – vydírá nás, abychom jednali.“

„Nebo nám dává příležitost, kterou jsme předtím neměli.“

„Jak to myslíš?“

„Nutí nás odhalit strategii,“ řekla jsem. „Což znamená, že místo abychom chodili kolem Greenwichského prezidia po špičkách a starali se, co si o nás který Dům pomyslí, jsme nuceni jít a něco s tím dělat. Aspoň využijeme trochu toho politického potenciálu, o kterém pořád meleš.“

Ethan panovačně povytáhl obočí.

„Teda mluvíš. O kterém rozumně a uvážlivě hovoříš.“

Tentokrát zakoulel očima.

„Podívej,“ pokračovala jsem. „Když jsme naposledy řešili mejdany, nutil jsi mě zaměřit se na riziko médií. Dneska v noci se prokázalo, že se ten problém nevyřeší, když se budeme jen klepat, aby na to nikdo nepřišel. Potřebujeme se k tomu postavit čelem. Je nutné učinit mejdanům přítrž.“

„Ty chceš říct upírům, že už nemůžou pořádat orgie s lidskou krví?“

„No, tahle slova jsem použít nechtěla. A taky jsem měla v plánu vzít si na to svůj meč.“

Pousmál se. „S ocelí v rukou jsi pastva pro oko.“

„Ano,“ souhlasila jsem. Položila jsem si ruku na břicho. „A teď, když to vidíme z té lepší stránky, pojďme si dát něco na zub. Mám hlad jako vlk.“

„A kdy nemáš?“

„Ha ha.“ Šťouchla jsem ho do paže. „Pojď. Dáme si hovězí po italsku.“

Podíval se na mě. „Předpokládám, že to v chicagských kulinářských kruzích zaujímá nějaké důležité postavení?“

Jen jsem tam stála, litovala ho, že nikdy neochutnal báječný sendvič s hovězím po italsku, a pobuřovalo mě, že tu bydlí tak dlouho a tak moc se izoloval od věcí, které dělají tohle město Chicagem.

„Stejně důležité jako pálivé papričky a chicagská pizza. Pojďme, můj pane. Teď je řada na tobě, aby ses něco přiučil.“

Zahuhlal, ale nechal se obměkčit.

Jeli jsme do univerzitního kampusu, nechali auto v parkovacím pruhu podél ulice a postavili se do fronty spolu s lidmi, kteří se šli najíst během noční směny, a studenty, kteří si potřebovali dát pozdní svačinku. Konečně jsme si objednali a šli k pultíku, kde jsem naučila Ethana postoji, který Bůh stvořil extra pro obyvatele Chicaga: s nohama od sebe, lokty na stole a sendviči v ruce.

Ethan nepromluvil od chvíle, kdy mu přinesli jeho dvaceticentimetrový sendvič s hovězím po italsku, z něhož ještě kapala šťáva. Když mu po prvním kousnutí skápla na podlahu před nohy – nikoli na drahé italské boty –, velkoryse se na mě usmál.

„Výborně, Ochránkyně.“

Kývla jsem s plnou pusou housky, hovězího a papriček, šťastná, že se Ethanovi zlepšila nálada. O mé posedlosti masem a uhlohydráty si myslete, co chcete, ale nikdy nezpochybňujte schopnost natenko nakrájeného hovězího v žemli udělat muže šťastným – upíra nebo člověka, to je jedno.

A když už je řeč o štěstí, tak mě napadlo, o co všechno se ještě Ethan připravil. „Byl jsi někdy na zápase Cubs?“

Ethan si otřel ústa papírovým ubrouskem a já se podívala na jeho klouby – už se zahojily. „Ne, nebyl. Nejsem žádný velký baseballový fanda, jak víš.“

Fanda nebyl, ale přesto se mu povedlo získat míček s podpisy hráčů Cubs, který nahradil můj starý, o nějž jsem přišla. Tohle gesto mě vyhodilo ze sedla, ale povedlo se mi to ustát.

„No to mě napíchni na kůl,“ řekla jsem. „Ale vážně – ty pobýváš v Chicagu takovou dobu a nikdy jsi nebyl ve Wrigley? Taková hanba. Musíš se tam podívat. Samozřejmě na noční zápas.“

„Samozřejmě.“

K vysokému baru, kde jsme stáli, se blížila dvojice urostlých mužů s kníry, tričky s logem Bears a sendviči v rukou. Zabrali místo vedle Ethana, rozkročili se, rozbalili hovězí a pustili se do něj.

Už při druhém kousnutí se ohlédli a všimli si, že vedle nich stojí dva upíři.

Ten blíže k Ethanovi si přejel ubrouskem po mastném kníru a podíval se nejdřív na mě, pak na Ethana. „Vy dva jste mi nějaký povědomý. Neznám vás odněkud?“

Jelikož moje fotka byla před dvěma měsíci rozmázlá po celé titulní straně a Ethan se od útoku na Cadogan několikrát objevil v místních zprávách, pravděpodobně jsme byli profláklí.

„Jsem upír z Cadoganského Domu,“ řekl Ethan.

Naše část restaurace – ne plná, ale přesto osazená nočními hladovci – ztichla.

Tentokrát muž vrhl podezíravý pohled na naše sendviče. „Vám tohle chutná?“

„Je to skvělé,“ řekl Ethan a ukázal na mě. „Tohle je Merit. Je z Chicaga. Trvala na tom, že to musím ochutnat.“

Muž a jeho společník se naklonili, aby na mě viděli. „Je to tak?“

„Je.“

Chvíli mlčel. „Už jste zkusil hlubokou pizzu? A paprikovej hotdog?“

Zahřálo mě to na srdci. Možná jsme byli upíři, ale tihle chlapi aspoň chápali, že jsme v první řadě z Chicaga. Znali jsme baseballový stadion Wrigley Field a zábavní park Navy Pier, bývalého starostu Daleyho a zácpy v dopravní špičce, fotbalový stadion Soldier Field v prosinci a pláž Oak Street Beach v červenci. Zažili jsme zuřivé sněhové bouře a ještě úmornější vlny horka.

Ale především: znali jsme jídlo. Taquerias, paprikové hotdogy, pizzu s vysokým okrajem a skvělé pivo. Pekli jsme, smažili, dělali na způsob soté, grilovali, rádi jsme si užívali sluníčka a tepla, dokud to šlo, a sdíleli jsme to jídlo společně.

„Obojí,“ řekla jsem. „Koupila jsem mu pizzu U Saula.“

Muž zastříhal huňatým obočím. „Vy znáte U Saula?“

Šibalsky jsem se usmála. „Smetanový sýr a dvojitá porce slaniny.“

„Óooo,“ řekl ten muž a usmál se od ucha k uchu. Pustil ubrousek a rozhodil rukama do vzduchu. „Smetanovej sýr a dvojitá slanina. Tady náš zubatej kámoš zná Saulovu specialitku!“ Pozvedl obrovský papírový kelímek sodovky k přípitku. „Na vás, můj příteli. Na dobrý jídlo a tak dál.“

„A na vás,“ řekl Ethan, pozvedl sendvič a kousl si.

Pálivé hovězí ve jménu míru. To se mi líbilo.

„Překvapuje mě, že jsi mu řekl, že jsme upíři,“ řekla jsem Ethanovi cestou zpátky do auta. „Teda že ses k tomu doznal, vzhledem k tomu, co jsme dneska večer viděli.“

„Někdy se předsudky dají vyvrátit jedině připomenutím toho, co máme společné. Cílit na jejich vnímání toho, co znamená být upírem… nebo člověkem. Kromě toho, neptal by se, kdo jsme, kdyby to alespoň netušil, a lhaní by ho zřejmě jen ještě víc rozčílilo.“

„Dost možná.“

Velkoryse se usmál. „Navíc jsi na něj určitě udělala dojem svými řečmi o smetanovém sýru a dvojité slanině.“

„Kdo by se nenechal okouzlit smetanovým sýrem a dvojitou slaninou? Teda asi kromě vegetariánů. Ale vegetariánství – jak jsme důkladně prověřili – není nic pro mě.“

Ethan mi otevřel dveře od auta. „Ne, Ochránkyně, to není.“

Nastoupila jsem a on taky, ale hned nenastartoval.

„Nějaký problém?“ zeptala jsem se.

Zamračil se. „Nejsem si jistý, jestli jsem připraven vrátit se do Domu. Ne že bych snad chtěl být v Creeley Creeku, ale dokud se nevrátím do Hyde Parku, nenabude ta nepříjemná záležitost reálných obrysů.“ Podíval se na mě. „Dává to smysl?“

Jen čtyři sta let starého Mistra upíra může vůbec napadnout, že doktorandka nechápe, co je prokrastinace. „Samozřejmě že ano. Prokrastinace je velmi lidská emoce.“

„Nejsem si jistý, jestli na ni mají lidi monopol. A co víc, nejsem si jistý, jestli se tohle dá brát jako prokrastinace.“

Obrátil se zpátky a otočil klíčky v zapalování. „Na rozdíl od toho, co děláš ty.“

„Co dělám?“

Maličko se usmál – jen jako záchvěv. „Prokrastinuješ,“ řekl. „Vyhýbáš se tomu, co je mezi námi nevyhnutelné.“

„Jak dlouho trvá ‚nevyhnutelné‘, když jsi nesmrtelný?“

Zakřenil se a vyjel s mercedesem z parkovacího pruhu. „Myslím, že to zjistíme.“

Jedna letní noc v Chicagu. Tři bitvy před námi.

Když jsme dojeli zpátky, protestující tam ještě byli a jejich zjevná nenávist se vůbec nezmírnila. Na druhou stranu se zdálo, že jim trochu ubylo energie; tentokrát seděli na úzkém pruhu trávníku mezi chodníkem a silnicí. Někteří posedávali na campingových židličkách. Jiní seděli v páru na dekách a jeden se opíral druhému o rameno, protože už bylo hodně pozdě. Předsudky byly takhle na noc očividně vyčerpávající.

Malik nás uvítal u dveří s deskami v rukou. Ethan se mu před příjezdem do Domu ohlásil telefonem.

Malik byl vysoký, s kakaovou pletí, světle zelenýma očima a krátkým sestřihem. Měl vznešené vystupování následníka trůnu – ramena držel dozadu, čelist zatnutou, oči bystré a stále v pohotovosti, jako by čekal, že na hradby zaútočí nájezdníci.

„Domobrana a zatykače,“ řekl Malik. „Nejsem si jistý, jestli je pro vás dva dobré, abyste spolu nadále opouštěli Dům.“

Ethan souhlasně odfrkl. „V tomto okamžiku se mi s tebou chce souhlasit.“

„Tate naznačil, že ten domnělý incident byl násilné povahy?“

„Mimořádně násilné, tedy podle očitého svědka,“ řekl Ethan.

Jakmile jsme byli v Ethanově kanceláři a on za námi zavřel, přešel k jádru věci. „Jde o to, že se upíři přestali ovládat a zabili tři lidi. Podle toho, co popsal pan Jackson, to však vypadá mnohem krvavěji než typický mejdan.“

„Pan Jackson?“ tázal se Malik.

Ethan zamířil ke stolu. „Náš očitý svědek. Potenciálně pod vlivem, ale dost střízlivý na to, aby Tatea přesvědčil. A tím ‚přesvědčil‘ myslím, že mi Tate vyhrožuje, že mě nechá zatknout, jestli ten problém nedám do pořádku, ať už jde o cokoli.“

Malik vykuleně těkal očima z jednoho na druhého. „Takže to myslí opravdu vážně.“

Ethan kývl hlavou. „Už má připravený zatykač. Tímto se ten problém momentálně stává naším ústředním zájmem. Tate tvrdí, že k incidentu došlo ve West Townu. Projdi opět všechno, co víme o mejdanech. Nějaká spojitost s touhle čtvrtí? Mluvil někdo o násilí? O čemkoli, co by odpovídalo rozsahu, o němž vypověděl ten svědek?“

Ethan zadal jeden úkol a obrátil se ke mně. „Po západu slunce promluv s dědou. Požádej ho, aby vypátral, co se povídá o incidentu popsaném Jacksonem – co se týká upírů, Domů, čehokoli –, a ať ti předá jakékoli nové informace, které získají o mejdanech. Možná se v tomto případě skutečně nejedná o mejdan, ale prozatím je to jediné vodítko, které máme. A každopádně,“ dodal a díval se chvíli na mě, chvíli na Malika, „učiňme těmto věcem přítrž, ano?“

„Můj pane,“ souhlasila jsem kývnutím hlavy. Rozhodně dědečka navštívím, ale okruh mých přátel se za posledních pár měsíců poněkud rozrostl. Nedávno jsem byla požádána, abych vstoupila k Rudé gardě, skupině jakýchsi upířích hlídacích psů, která dohlíží na Mistry a Greenwichské prezidium. Tu nabídku jsem odmítla, ale využila jsem konexí a přivolala Rudou gardu na pomoc, když náš Dům čelil útoku. Možná, že přichází čas, abych to znovu zvážila…

„A tenhle McKetrick?“ zeptal se Malik.

„Ten počká,“ odpověděl Ethan s rozhodným výrazem. „Počká si až do soudného dne, protože my z Chicaga neodejdeme.“

Až slunce zapadne, navštívím dědu. Ale předtím mi zbývalo ještě pár hodin tmy a mnoho hodin světla.

Všechny ložnice v Domě, kde bydlela asi devadesátka z celkových tří stovek cadoganských upírů, vypadaly jako malé ubikace. Postel. Psací stůl. Noční stolek. Malý šatník, malá koupelna. Nebylo to nic moc, ale mohli jsme si v nich dopřát oddych od upířích dramat. Vzhledem k nepříjemnostem, do jakých jsme se často dostávali, nám trocha klidu přišla vhod.

V mém pokoji ve druhém patře – stejně jako ve zbytku Domu – to pořád bylo cítit nedávnými úpravami. Novou malbou. Cementem. Plastem. Vlastně mi to ale docela vonělo, jako nový začátek. Nový start.

Jakmile jsem zavřela dveře, strhla se venku bouřka a déšť začal bičovat mé okenice. Svlékla jsem si komplet a z nohou skopla lodičky ve stylu Mary Jane, šla do mrňavé koupelny a umyla si obličej. Make-up šel dolů snadno. Vzpomínky však nebylo tak snadné smýt.

Šlo o příliš výrazné obrazy, které nešly ignorovat – zvuky, výrazy, dojmy z Ethana a jeho těla. Snažila jsem se ty myšlenky odstínit, zachovat si jasnou hlavu, abych se mohla věnovat práci. Jenže tu byly pořád. Teď už sice trochu míň pichlavé, ale umlčet se nedaly. Na každý pád si zřejmě budu ty vzpomínky vláčet s sebou.

Když jsem si oblékla tílko a šortky, mrkla jsem přes rameno na hodiny. Do svítání mi zbývaly dvě hodiny, což znamenalo, že mám ještě hodinu do svého týdenního rande s dalším oblíbeným blond upírem. Spíš upírkou.

Mým prvním úkolem bylo uspokojit základní upíří potřeby. Prošla jsem chodbou do kuchyňky ve druhém patře a usmála se cestou na pár povědomých upírů. Každé patro Domu mělo kuchyňku, což byla velmi šikovná věc, protože naléhavé upíří choutky se neohlížely na otvírací dobu jídelny. Otevřela jsem lednici, vyndala si dvě krabičky krve skupiny A (dodávané firmou s laciným jménem Blood4You) a vrátila se do svého pokoje. Většina upírů má to štěstí, že umí do velké míry ovládat svou krvežíznivost, včetně mě. Ale stejně jsem krev potřebovala, i když jsem nápojové krabičky hned nerozsápala. Chuť na krev byla u upírů podobná jako u normálních lidí žízeň; když se pití odkládá do chvíle, kdy jste už pořádně vyprahlí, je už obyčejně pozdě.

Čekala jsem na příchod Její Výsosti, zapíchla brčko do jedné krabičky a studovala stoh knih, který už začínal šplhat nahoru po zdi. Byla to moje hromádka knih čekajících na přečtení. Obvyklé žánry. Holčičí čtení. Akční. Držitelé Pullitzerovy ceny. Milostný román o pirátovi a panně v blůzce s hlubokým výstřihem (No a co? I upírka si občas s chutí přelouskne nějakou tu nestydatou romanťárnu.)

I když jsem poslední hodiny před úsvitem často trávila ve svém upířím pokoji, seznam čekajících knih se neztenčoval. Za každou přečtenou jsem našla v knihovně našeho Domu náhradu. A tu a tam mě při probuzení za soumraku za dveřmi čekala hromádka knih, kterou tu podle všeho nechal náš knihovník, další podřízený upír. Jeho výběr se většinou vztahoval k politice: příběhy o prastarých konfliktech mezi upíry a kožoměnci; životopisy stovky politiků, kteří byli vůči upírům nejpřátelštější v historii Západu; soupisy upířích historických událostí. Naneštěstí měly ty knihy i přes vážné téma vesměs stupidní názvy.

Až na vrchol: Jak upíři přispěli k západní architektuře

Tesáky na miskách vah: Upíří politici v historii

Pít, či nepít. To je, oč tu upírům běží

Krvavý párek, krvavé dušené, krvavý pomeranč: Jídlo pro každou příležitost

A odporně pojmenovaný Plazma-atlas, obsahující mapy důležitých upířích destinací.

Možná byl šéfredaktor upířích publikací ten samý vtipálek, který vymyslel jména kapitol v Kánonu, neboli Průvodci severoamerickými Domy. V tom byly podobné slovní hříčky – a podobně směšné.

Upřímně, nehledě na jména – když se po Domě pohyboval Ethan, bylo pro mě rozhodně výhodné číst si ve svém pokoji. Vyhýbala jsem se Mistrovi? Zcela určitě. Ale když už člověk musí čelit lákadlům, která nemůže mít, proč si nenajít nějakou produktivnější zábavu?

Řečeno jinak, proč si objednávat dezert, když si nemůžete kousnout?

A tak jsem tu seděla v tílku a boxerkách, v tureckém sedu na posteli a knihou Pít, či nepít v ruce a déšť bubnoval do střechy nade mnou. Vzdychla jsem, opřela se o polštáře, ponořila se do slov a doufala, že najdu něco mírně zábavně naučného. Nebo informativně naučného.

To je fuk.

O hodinu později zaťukala Lindsey a já přehnula roh stránky, na které jsem skončila (hrozný zlozvyk, já vím, ale nikdy jsem prostě neměla při ruce záložku).

Kniha byla spíš informativního rázu, zabývala se nejstaršími zaznamenanými případy stavu, který autor nazýval hemoanhedonie – neschopnost prožívat potěšení při pití krve. Upíři s touto poruchou měli obyčejně tendenci démonizovat ty, kteří pili. Když se k tomu přidá fakt, že být „praktikujícím“ upírem bylo samo o sobě nebezpečné – lidem se totiž obvykle nelíbilo, když si z nich někdo chtěl udělat pohárek na pití –, tak se upíři logicky začali scházet a popíjet tajně, dál od očí těch, co je kritizovali a… abrakadabra, zrodily se mejdany.

S tímhle historickým střípkem v hlavě jsem odložila knihu na noční stolek a otevřela dveře.

Lindsey, moje kolegyně strážkyně a nejlepší kamarádka v Domě (za předpokladu, že se nepočítá Ethan, a já měla dojem, že nepočítá), stála na chodbě s blonďatým ohohem, vražednou figurou a pošetilým úsměvem na tváři. Měla na sobě džíny a černé tričko s bílým nápisem CADOGAN. Byla naboso a nehty na nohou měla nalakované třpytivou zlatou.

„Nazdar, bloncko.“

„Merit. Dobrý hadry,“ hodila znaleckým okem po mém tílku s nápisem ILLINOIS IS FOR LOVERS a trenýrky Cubs s potiskem trojlístků.

„Ochránkyně Cadoganského Domu, momentálně mimo službu, je ti k službám. Vejdi.“

Sedla si na postel a já za ní zavřela.

Když jsme se skamarádily, strávila jsem jednu noc u ní v pokoji pojídáním pizzy a sledováním reality show. Nebyla to zrovna intelektuální zábava, ale chvíli jsme si mohly dopřát něco nenáročného, starat se jen o to, která hvězdička chodí s rockovou hvězdou, nebo kdo vyhrál tenhle týden bláznivou výzvu… Nemusely jsme si lámat hlavu, která skupina lidí se nás snaží zabít. To druhé totiž bylo po chvíli značně vyčerpávající.

Zapnula jsem svou mrňavou televizi (pořízenou za svůj plat Ochránkyně) a přepnula na dnešní reality show, kde chlapi soutěžili v řešení hádanek, aby mohli uniknout z ostrova svých bývalých přítelkyň.

Bylo to hodně kvalitní pokoukání. Prvotřídní.

Přisedla jsem si k Lindsey na postel a strčila si za hlavu polštář.

„Jak dopadla schůzka s Tatem?“ zeptala se.

„Drama, drama, drama. Luc ti to poví. Spokoj se s tím, že Ethan bude možná příští týden hučet v lapáku v Cook County.“

„Sullivan má sice zálibu ve všem tmavým, ale vsadím se, že oranžová by mu fakt sekla. Oranžová s pruhama. Vrrrrr,“ řekla a zatnula prsty jako kočičí drápy.

Lindsey byla ještě méně přesvědčená o tom, že Ethan se po našem rozchodu nějak změní. Bohužel byl pořád stejně hezký.

„Určitě ocení tvou poklonu, až si navleče vězeňský obleček,“ řekla jsem. „Ačkoli Luc by mohl trochu žárlit.“

Luc byl Lindseyin šéf. Byl vysoký, vlasatý, tmavě zlaté prameny zřejmě vyšisované od slunce během let, která strávil jako kovboj ve vysokých botách na nějakém ranči na náhorní rovině, kde bylo víc dobytka a koní než lidí a upírů. Luc nosil kovbojské boty i po své přeměně v krvesaje a byl totálně zblázněný do Lindsey. Stručně řečeno – nic z toho nebylo, ovšem až do útoku na náš Dům. Potom spolu začali trávit víc času.

Nepřipadalo mi, že by to bylo nějak extra vážné, spíš nějaký večer s filmem, společná svačina při západu slunce. Ale zdálo se, že Luc konečně prorazil emocionální bariéru, kterou si vůči němu vytvořila, aby si ho držela od těla. Naprosto jsem schvalovala směr, který ti dva nabrali. Luc si už vytrpěl dost a bylo načase, aby taky ochutnal vítězství.

„Luc se může starat sám o sebe,“ řekla Lindsey suše.

„Určitě by uvítal, kdyby ses té péče ujala ty.“

Lindsey zvedla ruku. „Dost o chlapech. Jestli budeš dál kafrat o Lucovi, tak ti dám dvojitý sullivanovský úder, což v praxi znamená, že z tebe budu po zbytek noci tahat, jaký má žhavý tělo a jak je emočně retardovaný.“

„Kazisvěte,“ nafoukla jsem pusu, ale nechala jsem to být. Věděla jsem, že si Lucem není stoprocentně jistá, i když s ním teď trávila víc času. Nechtěla jsem ji zbytečně popichovat. A upřímně: i když se mi zdá, že by se k sobě hodili, neznamená to, že je povinná s ním chodit. Byl to její život a já to dokázala respektovat.

Takže jsem se na to vykašlala, pohodlně se vedle ní usadila a potom už se nechala unášet předtočeným televizním brakem. Pokud jde o relaxaci, tak masáži lávovými kameny a bahenní koupeli se to nevyrovnalo, ale upír musí brát to, co je k mání.

KAPITOLA 5

a

TAM DOLE U ŘEKY

Když jsem se vzbudila, oblékla jsem si svou privátní uniformu – džíny a tílko, boty na vysokém podpatku, cadoganský medailon, meč a pager – a zamířila ven. Zastavila jsem se u brány Domu a snažila se očíhnout trestnou uličku, kterou budu muset projít, jestli se chci dostat k autu. Jeden z fae mě zřejmě prokoukl.

„Dneska večer jsou v klidu,“ řekl. „Ethan se o to postaral.“

Podívala jsem se na něj. „Postaral?“

Fae ukázal do ulice. Vykoukla jsem z brány a usmála se, když jsem poznala Ethanovu strategii. Na rohu parkovala dodávka prodávající hovězí po italsku a u ní tucet protestujících se sendviči v ruce. Transparenty měli opřené o bok auta.

Ethan si musel očividně od někoho vyžádat laskavost.

„Pálivé hovězí ve jménu míru,“ zamumlala jsem a rychle pospíchala přes ulici ke svému vozu, oranžovému hranatému volvu. Auto bylo staré a zažilo lepší časy, ale dovezlo mě, kam jsem potřebovala.

Dneska v noci jsem potřebovala jet na jih.

Jeden by myslel, že když má můj dědeček tak fajnovou funkci, jako je „ombudsman“ (což ve skutečnosti znamenalo „prostředník“), bude mít nějakou pěknou kancelář v lepší budově v centru.

Jenže Chuck Merit, dříve policista, dnes úředník pro nadpřirozeno, zůstával lidový, ať už pro nadpřirozený lid nebo pro jiný. A tak místo načančané kanceláře s výhledem na řeku úřadoval v nízké cihlové budově na South Side ve čtvrti, kde byly trávníky obehnány pletivovým plotem.

Za normálních okolností byla ulice klidná. Dnes v noci však bylo parkoviště před kanceláří plné aut, stejně jako ulice v rozsahu několika bloků. Už jsem zažila situaci, kdy bylo dědečkovo pracoviště obestavěno auty, to když se sem přijely hasteřit vodní nymfy, které měly kabriolety s jasně rozeznatelnými značkami. Jenže dnes tu stály omlácené, ojeté káry s prorezlými nárazníky a různobarevnými barevnými cákanci.

Zaparkovala jsem a vydala se přes dvůr. Dveře byly odemčené, což bylo pro kancelář nezvyklé, a ozývala se tu hudba – chraplavý hlas Johnnyho Cashe.

Budova byla zařízená ve stylu sedmdesátých let, ale problémy, které se zde řešily, byly moderní a paranormální. Totéž zřejmě platilo pro hranaté muže a ženy hemžící se po chodbách s plastovými kelímky pomerančového džusu v rukou. Jak jsem se mezi nimi proplétala, otáčeli se na mě a malými očky sledovali, jak kráčím chodbou. Byli si všichni velmi podobní, jako tomu bývá třeba u bratranců a sestřenic, kteří mají společné prarodiče. Všichni měli tak trochu prasečí obličeje, pršáky a buclaté tvářičky.

Pokračovala jsem dozadu, do Catcherovy kanceláře, kterou obýval s Jeffem Christopherem, úžasným kožoměncem, který oplýval neuvěřitelnými technickými dovednostmi a ještě nedávno mě balil. Cestou jsem minula velký stůl s ovocem: krájeným ananasem, červenooranžovou papájou v míse z vodního melounu, stroužky červeného pomeranče posypanými zrníčky z granátového jablka, ananasovou slupkou plnou borůvek a kuliček hroznového vína. Zřejmě občerstvení pro zdejší hosty, pomyslela jsem si.

„Merit!“ Jeff vystrčil hlavu ze dveří a už na mě mával, ať jdu dál. Protáhla jsem se mezi několika dalšími muži a ženami a vešla do kanceláře. Po Catcherovi ani stopy.

„Viděli jsme tě na bezpečnostní kameře,“ řekl Jeff a šel si sednout ke své řadě počítačových monitorů. Hnědé vlasy mu pomalu přerůstaly, měl je už skoro na ramena. Byly rovné, s pěšinkou uprostřed a momentálně zastrčené za uši. Jeff měl jako vždycky na sobě košili a khaki kalhoty, rukávy košile vyhrnuté po lokty, nejspíš aby mu nepřekážely při práci na monstrózní klávesnici. Byl vysoký a vyzáblý, ale kde se mu nedostávalo hmoty, tam to hravě doháněl bojovými schopnostmi. Sílu kožoměnce nebylo radno podceňovat.

„Dík za záchranu. Co se to tady děje?“

„Den otevřených dveří pro říční trolly.“

Jak jinak. „Myslela jsem, že řece vládnou vodní nymfy?“

„Taky že jo. Nymfy určují pravidla a trollové dohlížejí na jejich dodržování.“

„A to ovoce?“

Jeff se usmál. „Dobrý postřeh. Říční trollové jsou vegetariáni. Přesněji řečeno frutariáni. Nalákej je na ovoce a vylezou zpod mostů.“

„A ze všeho nejraději mosty neopouštějí.“

Ohlédla jsem se. Ve dveřích stál Catcher, v ruce držel talíř ovoce a na nose mu seděly hranaté obroučky, přesně jak řekla Mallory. Tvořily zajímavý kontrast s vyholenou hlavou a světle zelenýma očima, ale rozhodně mu sekly. Jeho vizáž se změnila z nadšeného experta přes bojová umění na inteligentního svalovce. Ochránkyně to rozhodně schvalovala. Stejně jako jeho typické tričko s frajírkovským nápisem. Dnes to bylo: KVŮLI TOMUHLE JSEM VSTÁVAL Z POSTELE?

„Pane Belle,“ řekla jsem a decentně svému dřívějšímu trenérovi boje s katanou zasalutovala. „Ty brýle se mi líbí.“

„To mě těší.“ Šel ke svému psacímu stolu a začal zapichovat do ovoce párátka.

Takže Catcher byl čaroděj a Jeff byl kožoměnec. Zastoupeni byli i upíři, i když jen částečně. Chicagští Mistři upíři totiž nebyli moc sdílní o tom, co se v Domech aktuálně děje, proto měl můj dědeček jednoho tajného zaměstnance z řad krvesajů, který mu poskytoval informace – a já jsem tipovala Malika, i když jsem neměla žádný důkaz.

V myšlenkách jsem se vrátila k trollům. „Oni opravdu žijou pod mosty?“ uvažovala jsem nahlas.

„V slunci i dešti, v zimě i v létě,“ řekl Catcher.

„A proč den otevřených dveří? To má být udržování dobrých nadpřirozených vztahů?“

„Teď, když se situace přiostřuje,“ řekl Catcher a soustředěně se mračil, protože vydloubával párátkem semínka z kusu vodního melounu, „jedeme podle telefonního seznamu. Každé z nadpřirozených etnik má nárok na návštěvu – večer strávený s ombudsmanem.“

„Situace se rozhodně mění,“ souhlasil Jeff.

„Rozhodně je poslední dobou hlučnější.“

Všichni jsme se ohlédli na říčního trolla se širokými rameny a krátkými rezavými vlasy, který koukal do kanceláře. Zvědavě na nás pomrkával široko od sebe posazenými očky. Nedalo se říct, že měl nějaký krk, takže jak si nás prohlížel, otáčel celým tělem. Vzduch rozvířil lehký magický vánek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na ostří špičáku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.