Copyright © Blanka Hošková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-913-6

ISBN mobi 978-80-7462-914-3

Zlata

MLADÝ, UŽ OD POHLEDU AMBICIÓZNÍ, nakrátko ostříhaný hošík s drobnými červenými pupínky na bradě, zahájil školení ve dvě hodiny po obědě. Jako první přišla na řadu termostatická baterie. Všichni, co jsme seděli v nevelké, špatně vyvětrané místnosti, jsme věděli, o co jde, ale bylo potřeba prosadit do našeho studia nového dodavatele a tedy se seznámit s jejich zbožím. Pozorně jsem poslouchala monotónní proslov agilního obchodníka.

„Ale výtok studené vody je zprava,“ nevydržela jsem to, když jsem v jeho větách zaznamenala nesmyslnou informaci.

„To je v pořádku,“ pokýval šéf a vyzval mladíka k pokračování. Podívala jsem se k oknu, kde se mezi dvěma novými chlapci, kteří k nám do interiérového studia nastoupili před dvěma týdny, rozpoutala tichá, leč živá debata. Byli teprve ve zkušební době a všechny přínosné informace slyšeli poprvé.

„Psst,“ zasyčel vedoucí a nespokojeně pohlédl k oknu. Mladíci zmlkli, ale diskuze zůstala viset ve vzduchu.

„Vážení, uklidněte se. Teď to tady paní Konečná připomínkovala. Po skončení přednášky vám to potom vysvětlí.“

Povinně jsem se na vedoucího pousmála a neznatelně přikývla. Věděla jsem, že to znamená vzít baterii do rukou a znovu mladým kolegům všechno zopakovat.

Já sama jsem do interiérového studia nastoupila před šesti lety, kdy jsme ještě měli třetinové prodejní prostory a byli jsme koupelnové studio. Vzhledem k tomu, že jsem se do té doby starala šest let o nemohoucí manželovu maminku, bylo moje sebevědomí na bodu mrazu. Byla jsem ráda, že jsem vůbec sehnala práci, která mi alespoň částečně pomohla zvládat za celý ten čas dost pochroumanou sebereflexi. Nastoupila jsem jako uklízečka a nestěžovala jsem si. Pracovala jsem v moderním, čistém prostředí a nechtěla jsem si komplikovat život hledáním vlastních zapomenutých ambicí. Jsem v teple, v suchu, mám pravidelnou pracovní dobu, jistý termín výplaty a zodpovědnost jen za svoji práci. Deset let na mateřské dovolené se třemi dětmi a šest let v domácnosti s nemohoucí paní Konečnou se na mně významně podepsalo. Lukáš, její syn, můj muž, nikdy ani na okamžik nepřipustil, že by jeho máma měla žít v ústavním prostředí. V jakémkoliv. A protože sám pracoval v Ústavu geodézie VUT, přednášel na fakultách a před i za jménem se honosil tituly jako Doc., Ing. a CSc., naprosto mu chyběly vlohy pro jakýkoliv praktický život, bylo jasné, kdo se bude o jeho maminku starat. A tak jsem několik let strávila převážně v kuchyni a koupelně. Paradoxně jsem po letech kariérně navázala tamtéž. Jenže už o mnoho pohodlněji a klidněji. Utírání prachu z umývadel, kachliček a koupelnových skříněk bylo příjemným bezstarostným zpestřením mého dosavadního života. Prvních několik týdnů jsem si to maximálně užívala. Za tichého pobrukování písniček jsem všechno zvládala s výraznou časovou rezervou, kterou jsem se naučila využívat ve svůj prospěch a ve svém malém kamrlíku, kde to vonělo chemickou dezinfekcí a všemi těmi protimikrobiálními činidly, jsem si ve volných chvilkách listovala v oblíbené Psychologii. Že bych tajně, tam někde úplně v koutku duše doufala, že se přece jen jednou k pedagogice, kterou jsem vystudovala, vrátím?

Možná. Snad. V té době jsem však se svou prací byla naprosto spokojená a neměla jsem žádný problém. Do okamžiku, než se na mne usmálo štěstí v podobě mého nového vedoucího Oldřicha. Z důvodů, které jsem neznala, se změnilo vedení firmy a mým novým šéfem se stal mladý sympatický muž, jemuž jsem tipovala kolem třiceti let. Do okamžiku změny vedení jsem čtyři roky spokojeně chodila se svým kbelíkem k výlevce pro vodu, až se ucho utrhlo.

„Paní Konečná, ve třináct hodin se dostavte do mé kanceláře,“ sdělil mi jednoho rána příjemný, leč autoritativní hlas mého vedoucího ve sluchátku u kolegyně Bohuny a já jsem okamžitě oponovala: „Bohužel, dělám jen do dvanácti.“ Moje pracovní doba začínala dvě hodiny před otevřením studia, tedy v šest hodin ráno, a končila v poledne. Tři hodiny jsem měla na vyčištění podlahy, sociálního zařízení a všech obchodních prostor, další hodinu jsem věnovala úklidu kanceláří a mezi jedenáctou a dvanáctou jsem běhala s koštětem kolem budovy, odhrabovala sníh z příjezdové cesty nebo jsem sbírala nedopalky ze zatravněného pásu před vchodem, případně leštila velké skleněné vitríny.

„Prosím?“ ujišťoval se náhle komisní hlas mého chlebodárce.

„Moje pracovní doba je do dvanácti,“ řekla jsem bezelstně. Nebo snad prostoduše?

„Dobře, pojďte tedy hned,“ shrnul prakticky situaci vedoucí.

Poslechla jsem. Trošku nejistě a pomalu jsem kráčela po poctivě umytých schodech a na podestě v patře jsem spatřila na koberci kousek celofánového obalu od krabičky cigaret. Sehnula jsem se a šustivý kousek jsem zvedla a hodila do koše. Zaklepala jsem na dveře a vešla.

„Dobrý den,“ střetla jsem se pohledem s očima vedoucího. Byl o více než patnáct let mladší a na první pohled docela milý, s laskavým úsměvem a průzračně modrým pohledem. Teprve potom jsem zaregistrovala přítomnost personalistky Vychodilové, které jsme od okamžiku, kdy naši firmu připravila o dvě kvalitní pracovnice a přijala nové sebevědomé mladíky, přezdívali Vyhodilová. Bývalé spolupracovnice měly několikaletou praxi a byly to moje přítelkyně. K personálním změnám došlo údajně z ekonomických důvodů, nástupní platy mladých prodejců měly šetřit naši kapsu. Nikdy jsem nepochopila, jak rozdíl těch dvou platů mezi zkušenými prodavačkami a nově nastoupivšími mladíky šetří právě tu moji, ale bylo zbytečné se tím zabývat. Mně se celá záležitost dotkla tak, že jsem přišla o dvě příjemné kolegyně, se kterými jsem se cítila dobře. Arogantní dáma Vyhodilová se mne pozdravit neobtěžovala a pokud vůbec, tak ráčila maximálně kývnout hlavou a to tak, že jen velmi málo. Takřka neznatelně.

Aha, uvědomila jsem si při pohledu na její povýšený výraz rozdíl mezi její a mojí pozicí a sedla jsem si na židli, ke které před chvílí ukázala šéfova pravice. Přehodila jsem si nohu přes nohu a zaujala jsem zrcadlovou pozici k Leoně. Narovnala jsem záda a mírně zvedla bradu. Všimla jsem si, že jí, na rozdíl od vedoucího, moje gesto neuniklo. Sevřela jsem rty a trpělivě jsem vyčkávala.

„Paní Konečná,“ začal vedoucí a zkoumavě si mě prohlížel, „hodláme tady udělat jisté personální změny. Co byste řekla tomu, kdybyste dostala novou pracovní smlouvu?“ překvapil mě, protože jsem spíše než novou pracovní smlouvu očekávala slovo výpověď.

„Novou pracovní smlouvu?“ zajásala jsem v duchu, ale nahlas jsem se snažila o ledabylý tón. Doufala jsem, že se moje oči moc nerozzářily

„Ano. Znáte zboží, které prodáváme, znáte své kolegy, systém prodeje, koneckonců jednu dobu jste, myslím, i trochu fušovala do skladového hospodářství.“

„Nefušovala, brigádně jsem vypomáhala po dobu nemoci pana Málka,“ upřesnila jsem jeho slova.

Vedoucí se usmál.

Leona si sundala levou nohu z pravé, narovnala se na židli tak, že záhy povyrostla o několik centimetrů a zkřížila před sebou ruce. Šéf klidně pokračoval: „Přesto, nebo spíš správě proto, si myslím, že jste vhodnou kandidátkou na odborného prodejce a byl bych upřímně rád, kdybyste tuhle novou pracovní pozici přijala.“

Přestože mě v prvním momentu jeho nabídka překvapila, najednou jako bych si uvědomila, že je to v pořádku. Jako by už nastal čas konečně zúročit všechno moje dosavadní úsilí, znalosti, přehled. Jako bych si byla dobře vědoma svých kvalit. Dočkej času, jako husa klasu, vzpomněla jsem si na mámino oblíbené přísloví a usmála jsem se. Odněkud z hloubi paměti mi vyplula vzpomínka na Bohunina slova: „Nikdy ti nebude na škodu, když si všechny ty krámy, ze kterých dennodenně utíráš prach, zapamatuješ.“

„To jako kde vystavujeme vany a kde zrcadla?“ smála jsem se tenkrát a nevěděla jsem, co přesně má na mysli.

„Ne. To jako název té vany, z jaké je série a kdo je výrobcem. Typ zrcadla a jeho cenu. Nikdy nevíš, kdy se ti to bude hodit.“

A tak vstoupila Bohuna do mého života a stala se mojí přítelkyní.

„Byl bych rád, kdybyste přišla v pondělí v osm hodin ráno na pohovor, abychom zjistili úroveň vašich znalostí. Něco jako zbožíznalství,“ vrátil moji mysl vedoucí zpět do současnosti.

„A potom?“

„Potom dostanete novou pracovní smlouvu.“ Poprvé se usmál a rty se mu zúžily do tenkých křivek lemujících rovné bílé zuby. Jeho zrak se zapíchl do mých očí a ruce položily propisku zpět na popsaný arch papíru. Teprve teď, při pohledu na jeho výraz plný očekávání, mi v plné síle došlo, že jsem se právě dozvěděla dobrou zprávu a měla bych se radovat.

„Co nového to pro mne bude znamenat?“ měla jsem na mysli především výši platu.

„Že se změní vaše pracovní doba,“ nevydržela to Leona. „Bude flexibilní.“

Mimoděk jsem se podívala na nástěnné hodiny. Za čtyřicet minut půjdu domů. Dneska. A ještě ve čtvrtek a v pátek. Možná ještě příští týden a potom už budu odborný prodejce se vším všudy. S povinnostmi, se zodpovědností, s výplatou závislou na obratu a tedy na mých obchodních dovednostech (přesto podstatně vyšší) a s flexibilní pracovní dobou.

„Samozřejmě,“ ujistila jsem Leonu, že chápu, že od této chvíle za několik dní naklušu do kanceláře vedoucího v kteroukoliv denní i noční dobu, aniž bych kohokoliv upozorňovala na to, kdy mám padla. Pozornost jsem obrátila zpět k Oldřichovi.

„Nové povinnosti, větší zodpovědnost, týmová spolupráce a samozřejmě vyšší plat.“

Usmála jsem se. Téměř se mu podařilo odcitovat moje vlastní myšlenky.

„Celková úroveň vašeho platu se bude odvíjet od výše prodeje a tržeb.“

„Jistě.“

„Byl bych rád, kdybyste si všechno v klidu rozmyslela a zítra mi s konečnou platností řekla, jak jste se rozhodla. Zda moji nabídku přijímáte a zda budete akceptovat všechny povinnosti z toho vyplývající,“ řekl mi vedoucí na rozloučenou a mně se najednou chtělo tančit

O pár okamžiků později jsem si na podestě u schodů všimla suchého kousku bláta, pravděpodobně uvolněného z podrážky něčí boty. Svěžím krokem víly jsem ho překročila a lehce jako babí léto jsem se spokojeně snášela o patro níž.

„Já jsem si to myslela,“ radovala se upřímně Bohuna a radostně mě objala.

„Budeme kolegyně,“ uvědomila jsem si a najednou jsem měla pocit, že mi svět leží u nohou. Budu odborný prodejce. Tak přece jen v životě nemusíš kráčet po jediné cestě. Můžeš si své cesty volit a vybírat. Ale hlavně si je můžeš vytvářet sama, tepaly mi hlavou poněkud neučesané myšlenky a pocit štěstí mi koloval v žilách.

„Co se děje?“ zeptal se Michal, když se objevil kousek od nás a uviděl nás v těsném objetí.

„Co by?“ mrkla jsem na Bohunu. „Jsem šťastná.“

„Děje se něco?“

„Pořád se něco děje,“ zasmála se Bohuna a já jsem dodala: „Milý kolego.“

„Hmm, kolego… to jsem si mohl myslet,“ prohlásil Michal a já jsem z jeho neutrálního tónu nepoznala, jak to myslí. Přesto jsem trochu ztuhla a obličej mi v okamžiku zvážněl.

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se opatrně a všechna nahromaděná euforie byla najednou tatam.

„Tak, jak to říkám,“ roztáhl Michal vážné rty do úsměvu a mrknul na Bohunu. „Jen jsme tady s Bohunou čekali na okamžik, kdy to přijde, kočko. Jsi šikulka. A dovol, abych ti taky pogratuloval.“

Nechala jsem se obejmout a poškrábat se Michalovým vousem na pravé tváři.

„V kuloárech se o doplnění týmu novým člověkem mluvilo už dávno a my jsme se s Michalem ani nemohli vsadit, kdo to bude,“ upřesňovala Bohuna.

„Jo. Protože jsme oba dva sázeli na tebe,“ uchichnul se Michal a odešel ke svému pultu.

„Dobrý den,“ přivítal žoviálně nově příchozí zákazníky a za chvíli už jsem ho zahlédla mezi panely s obkladačkami. Jeho chování bylo sebejisté a přirozené. Sledovala jsem ho ještě několik minut a ani jsem si neuvědomila, že se Bohuna odešla věnovat svojí práci u počítače.

O pár dní později jsem se stala odborným prodejcem a byla jsem šťastná.

Když jsem bývala doma, často jsem mívala pocit, že jsem nejen hlavou, která všechno vymýšlí, schvaluje, řídí a koordinuje, ale i krkem, který tou hlavou otáčí a kývá. Taky tělem a rukama. Těma hlavně. Praktický rodinný život přinášel situace, kdy bylo nutné fungovat. Jaksi stereotypně, mechanicky, neúnavně. Bylo nutné stále uspokojovat něčí potřeby. Zahánět hlad, tišit žízeň, skládat čisté prádlo, umývat špinavé nádobí, naslouchat, nakupovat. Být. Existovat. Pro někoho.

V práci jsem byla sama sebou a zažívala jsem nový, překvapivý pocit uspokojení z vlastní činnosti. Ze sebe samé. Cogito ergo sum. Myslím, tedy jsem.

Jako bych byla hrouda keramického jílu, kterou někdo položil na hrnčířský kruh. Kotouč se začal roztáčet a já jsem se začala měnit. Beztvará nesebevědomá hmota začala dostávat základní tvar, hladký a rovný, se kterým se teprve začne pořádně pracovat, aby z něho bylo co nejvíce užitku.

Bavilo mě učit se nový sortiment, komunikovat se zákazníky a přijímat upřímně míněné úsměvy doprovázené slovy: „Mockrát vám za všechno děkujeme.“

Se svojí prací jsem to myslela vážně, stejně tak, jako jsem to vždycky vážně myslela se svým mužem, dětmi, babičkou a domácností. A jako bonus jsem měla pocit dalšího sebeuplatnění v novém pracovním životě. A ještě k tomu za peníze.

„Tobě to nějak podezřele sluší,“ všiml si Lukáš, když jsem přišla domů. Potěšilo mne to. Můj manžel, byť byl pro praktický život naprosto nepoužitelný, měl dokonale fungující hlavu. Nevím, jestli mi občas vysekl nějakou poklonu proto, že si skutečně nějaké změny všiml, anebo mi chtěl prostě udělat obyčejnou lidskou radost, ale já jsem mu za takové pozornosti byla vděčná. Vždycky. Samozřejmě s postupně přicházejícím věkem a odcházejícím sebevědomím se moje radost stupňovala a z jeho postřehů jsem nasávala dostatek uspokojivých pocitů až do okamžiku, kdy mě pozdě večer přemohl spánek a já jsem se ke svému muži v peřinách vděčně tulila.

„Měli jsme dneska to školení,“ připomněla jsem mu důvod své změny k lepšímu a odložila jsem tašky s nákupem na kuchyňský stůl. „Máme nového dodavatele.“

„Nového dodavatele?“ podivil se Lukáš a dodal: „To jsem nevěděl, že ty vaše prodejní prostory jsou nafukovací.“

„Já taky ne,“ vzdychla jsem a vytáhla jsem z kabelky srolované katalogy nové firmy.

„V pondělí to budu umět, jako když bičem mrská,“ usmála jsem se. „O víkendu si vymysli nějaký program, tvůj stůl budu potřebovat já,“ upozornila jsem svého věčně něco studujícího, zkoumajícího a ověřujícího si hloubavého muže a gestem jsem se ho zeptala, jestli už večeřel. Teprve potom jsem si všimla talíře špinavého od mastné klobásky, na jehož půlce zůstalo asi pět deka nespotřebované hořčice. Můj choť byl prostě nepraktický po všech stránkách.

„Zlato, ale to se přece můžeš učit klidně v posteli,“ usmál se Lukáš a začal vytahovat věci z tašky s nákupem. Ne proto, aby mi pomohl nákup uklidit, nýbrž proto, že tam hledal něco na zub.

„Nic tam není,“ pleskla jsem ho přes ruku a on mě za ni chytil.

„Nic tam není?“ díval se na plnou tašku a uprostřed čela se mu udělaly dvě malé cestičky.

„Nic pro tebe,“ upřesnila jsem.

Přitáhl si mě k sobě a přivoněl si k mým vlasům. „To se ještě uvidí,“ usmál se a rukou zašmátral za mými zády v tašce. Podařilo se mu vytáhnout čokoládový jogurt. „Hmm, alespoň něco,“ zhodnotil smířeně, když si zkontroloval svůj úlovek a šel si vytáhnout lžičku ze zásuvky.

„Tak tedy dohodnuto? V neděli budu mít pyžamový den.“

„A já se o tebe budu starat,“ doplnil a dal mi pusu na tvář. Hned nato se zavřel do pokoje, pustil počítač, rozevřel před sebe jakási skripta a pro ten den už mě nechal napospas osudu. Domácnosti. Sobě samé.

Moje myšlenky zalétly za Jarkou. Ještě není doma, uvědomila jsem si a mimoděk jsem pohlédla na mobil. Nebudu jí volat, je už dost samostatná na to, aby věděla, kdy má být doma. Dám si sprchu a začtu se do nějaké knížky. Tedy, alespoň do několika prvních stránek. Potom mě jakýkoliv příběh spolehlivě uspí.

Člověk míní, život mění, uvědomila jsem si v okamžiku, když jsem natahovala v neděli dopoledne ruku po vyzvánějícím mobilu.

Co asi Lukáš potřebuje? pomyslela jsem si, když jsem na displeji uviděla jméno svého druhorozeného syna. Nestávalo se často, že by potřeboval slyšet můj hlas. Dokonce i při jakékoliv rodinné oslavě nebo příležitosti vzájemného setkání využíval klávesnice a posílal strohé SMS oznamující datum a čas návštěvy. Když jsem brala telefon, trošku jsem znejistěla.

„Ahoj mami,“ uslyšela jsem důvěrně známý hlas. „Tak jsme si na tebe s Olgou vzpomněli a rozhodli jsme se, že přijedeme odpoledne na kafe,“ postavil mě synáček před hotovou věc (ostatně, nic nového v naší rodině). Kde byste asi tak v neděli odpoledne byli, mohla jsem si sama jeho odpověď na nepoloženou otázku domyslet.

„To mě těší,“ narážela jsem ironicky na to, že si na mne můj vlastní syn vzpomněl v tu nejméně vhodnou dobu, ale Lukáš si to vysvětlil po svém: „Že jo? Myslel jsem si to,“ a vzápětí dodal: „Tak ve dvě jsme u vás. Postav na kafe.“

Zavěsil.

Ze setrvačnosti jsem stále držela telefon na uchu a moje věta, že se nám to nehodí, se volně vznášela mezi mými ústy a telefonem.

Tak, a mám po samostudiu, uvědomila jsem si nelibě. Zvedla jsem se a odešla jsem do kuchyně. Automaticky jsem si nachystala na kuchyňskou linku vajíčka, cukr a mouku. Tomu, kdo vymyslel recept na rychlý piškot, bych dala řád zlaté vařečky. Ač jsem si řekla, že ve druhé půlce života zapracuji především sama na sobě, nedalo mi to a opět jsem se vrátila do role starostlivé matky-kvočny.

Když jsem končila studium, promovala jsem s hlavou v oblacích. Byla jsem zamilovaná do Lukáše až po uši, ale vlastní ctižádost a ambice mi nedovolily polevit a školu nedodělat. Na slavnostním večírku po promoci už jsem si symbolicky připíjela s mrňavoučkým Františkem v bříšku. Za několik měsíců, sotva jsem ho vypiplala z nejhoršího, jsem nosila pod srdcem Lukáška. Byla jsem vystudovaná pedagožka na mateřské dovolené. Máma. Manželka. Hospodyně. Kuchařka. Uklízečka. A potom, když onemocněla Lukášova maminka, tak i ošetřovatelka. Měla nemocné srdce, špatně chodila a když se jí přitížilo, nedostala se sama ani na záchod. Od prvního srdečního záchvatu na ní bylo patrné, jak rychleji začala stárnout. Nejen fyzicky, ale i psychicky. Těžko jsem si zpočátku zvykala na její stařecký egoismus a sebestředné požadavky. Když jsme spolu něco řešily, často zveličovala maličkosti, aby překryla merito věci. Klidná domluva s ní byla prakticky nemožná. Když jsem si postěžovala Lukášovi, vždycky se mi zahleděl hluboko do očí a jeho pohled se ptal, jestli bych ji raději dala do ústavu.

„No vidíš,“ odpověděl potom, když jsem se mlčky zvedla a odebrala se do pokoje za babičkou, abych jí píchla další dávku kardiotonika. Většinou v těchto chvílích měla v obličeji bolestínský a odevzdaný výraz a mne kolikrát napadlo, že bych jednu dávku tonika na posílení kontrakcí myokardu potřebovala víc já než ona. Když byli nablízku kluci, bolestivě křivila ústa a její grimasy dělaly dětem těžkou hlavu.

„Maminko, a co to babičce vlastně pícháš?“ ptal se malý Lukášek a oči se mu leskly.

„Jedy, chlapče, jedy,“ odpovídala babička a malý klučina kroutil nevěřícně hlavou.

„To je taková medicínka,“ snažila jsem se vysvětlit svému druhorozenému synkovi, ale bylo mi jasné, že šance jsou mizivé. „Ta babičce pomůže.“

„Jo, leda tak do hrobu,“ vedla si stále tchyně svou a já jsem musela chlapečky odvést z pokoje. Po večerech jsem potom přemýšlela, jestli jim mám vstup do babiččina pokoje zakázat, aby nemuseli být účastníky takového divadla, ale pokaždé jsem to zavrhla. Jistě by si ve svých malých hlavičkách začali myslet, že se za dveřmi odehrává něco nedobrého a já jejich babičce ubližuji. Nedej bože, že bych se s ní zavřela do pokoje a babička by se v tu chvíli rozhodla umřít.

Když se narodila Jarka, mlela jsem z posledního. František chodil do třetí třídy a Lukáš byl živý a nešikovný předškolák s věčně odřenými koleny a rozbitým nosem. Jarka byla rozkošné miminko, spící přes den a řvoucí v noci. Babička byla senilně infantilní přes den, spící v noci. Jenomže dennodenní péče o ni byla stále náročnější. Její uštěpačné poznámky, nedůtklivá intonace a neustálé výčitky čehokoliv mne zmáhaly snad víc, než všechny tři děti dohromady.

„Už nemůžu,“ posteskla jsem si jeden večer Lukášovi a vlastně jsem ani nevěděla, proč to říkám. Spíš jsem si jen tak pro sebe potřebovala ulevit. Možná jsem si říkala o pochopení. O politování. O ocenění. O poděkování. Zkrátka o jakékoliv povzbuzení. Anebo jsem taky možná u muže hledala konečně nějaké řešení. Řešení, které by někam vedlo a já bych měla několik minut denně i sama pro sebe.

„Rád bych ti pomohl…“ vzhlédl Lukáš od nějakého projektu a sundal si z očí brýle. S lehkým klepnutím je odložil na dřevěný stůl. Viděla jsem jeho účast. Myslel to dobře, ale jak by mi mohl pomoct? Intelektuál, žijící pro vědu, dýchající pro svoji práci. Přesto jsem doufala, že řekne větu, za kterou mu padnu kolem krku a tisíckrát mu zulíbám celý obličej.

„Ale musíš vydržet, potřebuji dodělat tenhle projekt.“

„A potom?“

„Potom něco vymyslíme.“

Věděla jsem, že potom bude zase další projekt. Copak z této nezáviděníhodné situace opravdu není žádné východisko?

Lukáš mi položil dlaň na předloktí. „To bude dobré, uvidíš.“ V jeho hlase bylo povzbuzení. Naděje. Byť v tu chvíli jaksi bezútěšná. „V sobotu odpoledne vezmu kluky na chvíli ven,“ pohladil mě slovy a já jsem díky této jediné větě byla najednou v psychicky podstatně lepší kondici než na začátku dne. “A teď ti uvařím kávu.“

I toto je způsob vyznání lásky.

„Haló, je tu někdo?“ uslyšeli jsme náhle vyčítavý hlas z pokoje a já jsem střemhlav vystřelila k babičce. Bylo jí zle. Oči měla pohaslé, velmi mělce a rychle dýchala. Obličej křivila nepředstíranou bolestí a pravou rukou si přidržovala levé ňadro. „Tak už je to tady, už jste se dočkali,“ vyvolávala hlasem plným hysterie a strachu. Navzdory zoufalé jízlivosti volaly její oči o pomoc. Upřeně se na mne dívaly a já jsem poprvé pocítila, jak velký mám o ni strach. Jak moc je mojí součástí a součástí naší rodiny. Pohlédla jsem na Lukáše. Stejné oči jako její na mne hleděly se stejnou úpěnlivostí a žádostí o pomoc.

Jen klid, jen klid, snažila jsem se zachovat chladnou hlavu a vyhrnula jsem rukáv babiččiny noční košile. Stáhla jsem jí paži gumou, připravenou pro tyto případy vedle nočního stolku.

„Pohybuj předloktím,“ sykla jsem na Lukáše, zatímco jsem natahovala tekutý obsah ampule do stříkačky.

„Nejde to,“ vykřikla babička a několikrát zalapala po dechu.

„Ty ne, Lukáš,“ vykřikla jsem taky a vší silou jsem se soustředila, aby se mi netřásly ruce. Lukáš zmítal matčiným předloktím a jeho zoufalý výraz mi nedovolil udělat sebemenší chybu, která by mohla být osudová. Nabodla jsem vystouplou žílu a opatrně vpouštěla tekutinu do krevního oběhu. Za pár minut se babiččina tvář uvolnila. Z jejích očí se vytratila úzkost. Lukáš seděl vedle ní bezradně na posteli a v obličeji měl výraz, jako by byl jeho mozek v jakési neurčité fázi agónie.

„Už je to dobré,“ vzala jsem mu z klína babiččinu ruku a položila ji na peřinu. Zničeně se na mne podíval. Gestem ruky jsem mu naznačila, že chci babičce urovnat lůžkoviny. Lukáš vstal a opřel se o stěnu. Složila jsem babičce ruce podél těla a upravila přikrývku. Potom jsem ji pohladila po tváři a usmála se na ni.

„Máme tě rádi, babi,“ řekla jsem a podívala jsem se jí do očí. Po dlouhé době se na mne její unavené oči usmály. Nevěděly, že věta máme tě rádi, babi byla náhražkou za tu, co jsem chtěla říct původně, ale poprvé mi nešla z pusy ven. To bude dobré, babi.

Ten večer jsme leželi s Lukášem vedle sebe a mlčeli jsme na společné téma. Asi po půldruhé hodině tupého koukání do stropu mně chytil za ruku a natočil se na bok tak, aby mě mohl políbit na čelo. „Miluji tě,“ řekl. „A už musím spát. Ráno si přivstanu, abych dodělal ještě něco na tom projektu.“

Život se dostával zpátky do vyjetých kolejí.

„Olga má možnost nastoupit do práce,“ zahájil v neděli odpoledne konverzaci Lukáš, laxně si míchal kávu a bezohledně (stejně jako v dětství) drobil piškot na koberec.

„Jé, tak to je fajn,“ zaradovala jsem se upřímně a setkala jsem se s Olžiným pohledem. Ta však briskně očima uhnula.

Aha, někde bude zakopaný pes, pomyslela jsem si a našla jsem manželův obličej. Ten měl však nepřítomný výraz. Patrně byl Lukáš senior duchem zase ve svém výzkumném ústavu, nebo alespoň u pracovního stolu, který jsem ho přiměla v rámci nedělního rodinného setkání opustit.

„Jenže to má háček,“ dodal okamžitě synátor.

„Jak vám chutná piškot?“ zeptala jsem se bezelstně a rozhodla jsem se trošku je potrápit. Beztak po nás budou něco chtít, tak ať to nemají tak úplně zadarmo.

„Výborný,“ pochválila Olga a oči měla zapíchnuté do hrníčku s kávou. Neměla jsem ji moc ráda. Stále jsem jí nemohla zapomenout, jak uzurpátorsky mne o syna připravila.

„Ano? Ale ještě jsi neochutnala,“ musela jsem si rýpnout. Mladý Lukáš se na mně podíval s němou výčitkou.

„Je výborný,“ jal se zachraňovat situaci a na důkaz toho si strčil do úst celý zbytek piškotu. Pravděpodobně chtěl ještě něco dodat, ale podařilo se mu jen vyprsknout pár drobků.

„Tak to laskavě neplivej na koberec.“ Nepoznávala jsem se. Zmocnila se mě rozmrzelost z toho, že se nebudu moct učit a bylo to znát na mém tónu. Ještě chvilku a budu pěkně protivná, uvědomila jsem si a pro jistotu jsem si zacpala pusu piškotem. Lukáš senior usínal v křesle, junior sbíral drobky z koberce. Olga způsobně držela v klíně talířek s piškotem.

„Nespi,“ houkla jsem na manžela a ten sebou trhnul. Očima si nás všechny přeměřil, sesunul se víc do křesla a znovu spustil víčka.

„Mami, děje se něco?“ zeptal se synátor a najednou jako by zapomněl, že přišli s problémem oni k nám. Nešlo přehlédnout jeho náhlý starostlivý výraz a moji rozmrzelou náladu. Zase to byl můj Lukášek. Citlivý, empatický chlapec. Vybavily se mi jeho dětské, čertovsky svítící oči a rozcuchaná čupřina. Podívala jsem se na něho pozorněji. Jeho oči už dávno ztratily lesk (vím přesně kdy) a vlasů s plíživou nenápadností postupně ubývalo. Najednou mi ho bylo líto. Je vůbec šťastný? napadlo mě a jediné, co jsem dokázala říct, bylo: „Vezmi si ještě, Lukášku.“

„Máma je v přechodu,“ zabručel můj muž a dál pravidelně odfukoval.

Junior se usmál: „Už? Vážně?“

„Blbost. Znáš tátu,“ křivě jsem se usmála jeho rádoby vtipné poznámce a došlo mi, že se tak vážně chovám. Výkyvy nálad. Typický symptom.

„Chtěla jsem se učit,“ vysvětlila jsem přítomným.

„Učit?“ nechápal Lukáš

„Jo, učit. Moje práce to vyžaduje,“ stihla jsem ještě doříct, než mi Olga skočila do řeči.

„A právě proto jsme tady,“ vyhrkla a odložila talířek na stůl. Rukama si posunula hluboký véčkový výstřih a narovnala si shrbená záda. Oči se jí najednou zaleskly.

„Ano?“

„Ano,“ odpověděla s notnou dávkou náhlého nadšení a paží strkala do vedle sebe sedícího chotě.

Lukáš znejistěl.

„A jak se ti v práci líbí?“ snažil se co nejvíce oddálit nepříjemný okamžik, ke kterému muselo dříve či později stejně dojít. Ocenila jsem jeho snahu, ale na náladě mi to stejně nepřidalo.

„Upřímně?“

„Upřímně.“

„Líbí. Po těch dlouhých letech doma je to pro mne forma určité satisfakce. Jako bych vždycky byla džbán naplněný jenom po rysku. A najednou jsem konečně vrchovatá,“ začala jsem nahlas popisovat svoje pocity a cítila jsem u toho zvláštní uspokojení. Ani jsem si nevšimla, jak ještě před chvílí nadšeně vyprsená Olga svěsila ramena a znuděně se zabořila zpět do sedačky.

„Máma začala na starý kolena dělat kariéru,“ ozval se zase hlas Lukáše staršího a tentokrát ani neotevřel oči.

„Spi,“ houkla jsem.

„To je pořád cavyků, napřed nespi, potom spi,“ předváděl Lukáš, že se rozčiluje.

„Já moc dobře vím, o co ti jde,“ viděla jsem až do žaludku manželovi a teatrálně jsem mu pohrozila rukou. V poslední době mi připadalo, že na moji novou práci žárlí. Pravděpodobně si podzim našeho života (snad by se dalo spíše říci babí léto), představoval tak, že budu poslušně sedět doma v kuchyni a čekat na něho každý den s teplou večeří.

„Kuš,“ napomenul Lukáš svého otce. Ten mu namísto odpovědi ukázal zvednutý prostředníček a opětoval mu vítězoslavný úsměv.

„Proč sem vlastně nejezdíme častěji?“ napadlo najednou juniora a na okamžik zapomněl na přítomnost své ženy. Ta se na Lukáše tázavě podívala, ale její manžel se spokojeně celému tomu odpolednímu představení usmíval a natáhl se po dalším kousku sladkého dezertu. Místo odpovědi se ozvalo seniorovo chrápání.

Všichni tři jsme na hlavě rodiny spočinuli očima ve stejný okamžik. Olga pohoršeně, Lukáš pobaveně a já s podivem. Dávku své tvořivé nedělní práce se náš tatík rozhodl prochrápat.

„Stejně jsme chtěli mluvit s tebou, mami,“ začal po chvíli znovu opatrně našlapovat kolem horké kaše Lukáš a Olga opět okřála. S očekáváním jsem se na něho podívala. „No, ale nevím, jestli se to teď vlastně ještě hodí,“ zaváhal a bylo vidět, jak se vyhýbá očnímu kontaktu s manželkou. Trochu nervózně si poposedl.

„Tak o co jde?“ pobídla jsem ho. Z Olgy jsem neměla dobrý pocit. Ať je to cokoliv, je to z její hlavy.

„Mysleli jsme si tady s Olgou, že bys nám mohla hlídat Adama.“

„Hmm, a kdy?“ zdálo se mi to celé nějak moc jednoduché.

„No právě,“ polkl Lukáš.

„Víte,“ zašvitořila náhle Olga hláskem sladkým jako cukrkandl, „to je právě to...“

„Jdu si zapálit,“ přerušil ji najednou Lukáš, vyhnul se jejímu vyčítavému pohledu a odebral se na balkon. Bosýma nohama si stoupnul na rohožku, přivřel za sebou dveře a teprve potom škrtnul zapalovačem. Zhluboka vdechl první dávku nikotinu a předloktím se opřel o zábradlí.

„Víte, já mám možnost nastoupit do práce,“ spíše pokorným než chlubivým hlasem pokračovala Olga.

„Ano? A kam?“.

„To není důležité,“ uzemnila mě a vzápětí pragmaticky dodala: „Jde spíše o to, že nemám kam dát Adama.“ Cítila jsem, jak mě její vyčkávací pohled doslova probodává.

„Dneska neexistují školky?“ upřímně jsem se podivila, protože se ode mne očekávala nějaká reakce. Hned na to jsem si začala v duchu přepočítávat, kolik je Adamovi let.

„Je jich málo a jsou plné. Nejsou místa. Vzali by mi ho, jen kdyby měl jít příští rok do školy. Ale to mu ještě kousek chybí.“

Opravdu jsem zaslechla v jejím tónu jakýsi vítězoslavný přízvuk?

„A tak jsme si s Lukinem říkali, že byste mohla Adika hlídat vy.“

„Ale já chodím do práce,“ připomněla jsem jí.

„Já vím,“ vedla si bezostyšně dál svoji Olga a znovu si poupravila výstřih. „Ale když uvážíme, že vy už prakticky nic nepotřebujete a my máme nedostavěný dům a hypotéku...“

Zvláštní, na syna jako by zapomněla. Mají dům a hypotéku. Ale především snad mají Adama, ne?

„Olgo, mám pocit, že si nerozumíme.“ Podala jsem láhev becherovky. To chce panáka, odpoledne bude asi ještě hodně zajímavé.

„… takže byste zůstala v domácnosti a hlídala nám Adika, abych mohla chodit do práce,“ vedla si stále svoje, aniž by postřehla moji poznámku. Buď jsem si seděla na vedení já, nebo ona.

„Jste zvyklá být s dětmi a máte pedagogické vzdělání,“ uzemňovala mne čím dál víc snacha. „Adik je váš jediný vnuk a jako rodiče a prarodiče byste nám měli pomoct.“ Nevycházela jsem z údivu. A to jako co? To už teď nemám právo na vlastní život, na seberealizaci, na to se ještě někde uplatnit? Není dost na tom, že jsem se vzdala svého snu být učitelkou, zasvětila ho vědě (protože Lukášovi), vychovala jsem tři děti a nechala jsem důstojně dožít jejich babičku?

„Mám ještě dvě vnučky,“ připomněla jsem Olze a vzpomněla jsem si na Františka. Jakpak se asi mají, tam na druhé straně Atlantiku?

„Ale jsou v Americe, to je jako byste je neměla. Nikdy jste je neviděla,“ nemilosrdně si pod sebou podřezávala snacha větev a bylo jasné, že spadne pěkně na hubu. A pomlátí se tak, že do práce v žádném případě nenastoupí. Nebude nikdo, kdo by jim pohlídal Adama.

„To máš pravdu,“ pravila jsem suše a nalila jsem si panáka becherovky. Jen sobě. Obrátila jsem ho do sebe a nalila si do druhé nohy. Na posilněnou. Všimla jsem si, že Lukáš si na balkóně zapaluje další cigaretu. Asi tušil, co se v obýváku odehrává a potřebuje se taky posilnit.

Beze slova jsem se zvedla z křesla a odešla jsem do koupelny. Umyla jsem si obličej vlažnou vodou a dívala se na svůj odraz v zrcadle koupelnové skříňky. Miriam, uvědomila jsem si název kousku koupelnového nábytku a musela jsem se usmát. Tohle chci, tohle mě baví. Nebudu přece zase v domácnosti a nezaběhnu znovu do stereotypu, ve kterém jsem prožila větší část svého života. Já jsem si svoje děti vychovala. Vlastně, vezmu-li v potaz babiččinu existenci, měla jsem doma de facto pět závislých tvorů, kteří mě dennodenně potřebovali, vysávali a znovu naplňovali. Dávali mému životu smysl, ale jejich éra už skončila. Babička už mezi námi není a děti se osamostatnily. S Lukášem jsme se naučili spokojeně žít vedle sebe a vzájemně se respektovat. On uznal (ne, že by radostí kdovíjak vyskakoval), moje nové nadšení pro práci a sám si spokojeně pokračoval ve svém dosavadním zajetém intelektuálním životě.

Když jsem se vrátila z koupelny, Lukáš junior už živě debatoval v sedačce se svojí ženou. Bylo zjevné, že jejich názory se rozcházejí. Sedla jsem si zpět do křesla, které stále ještě drželo moje teplo a rozepnula jsem si dva knoflíky u krku. Najednou mi bylo teplo. Takřka horko.

„Tak už jste mi naplánovali můj další život?“ otázala jsem se ostře. Nedám se. Nedám. Teď je řada na nich, já už mám svoje splněno. Vyzývavě jsem pohlédla na Olgu, potom na svého syna. Z toho už jsem oči nespustila. „Mami, byla to jen úvaha, nevěděl jsem, co pro tebe ta nová práce znamená. Myslel jsem si, že bys to možná přivítala. Přece jen, byla jsi tolik let doma.“

„No právě,“ málem jsem vykřikla. „Právě proto, že jsem byla tolik let doma, tak už nemám zájem. Mám jiné plány. Svoje. A bojím se, že ty nezapadají do vašeho konceptu.“

„Nemyslel jsem to zle,“ uklidňoval mě junior.

„Měli bychom víc peněz, kdybych chodila do práce. Adik by se měl líp,“ hrála mi na city žena, pro kterou jsem byla sobeckou tchyní a opět loktem žduchala do manžela. Ten mlčel. Na jedné straně hrdě, na druhé zahanbeně. „Nechme to být,“ uzavřel nakonec.

To se mi na něm nelíbilo. Že se nechával Olinou takhle manipulovat. Ale co se divím, děje se to tak od začátku jejich vztahu. Další mínus pro Olinu. Bohužel.

„Ty jako obráběč CNC strojů máš malý plat? A ty nebereš na dítě příspěvky?“ probral se Lukáš senior, otevřel oči a narovnal se v křesle. Oba dva si přeměřoval autoritativním pohledem. Jeho pohled nepřipouštěl žádné námitky. Olze ztuhnul úsměv ve tváři.

„No, to ne,“ začala opatrně a nevěděla jak rychle opustit tenký led, dřív než se pod ní prolomí.

„Stěžujete si?“ přiostřil Lukáš a já jsem věděla, o co mu jde. To Olga nechala školy a rozhodla se za každou cenu nahnat svého Lukina do chomoutu. Přestala brát antikoncepci a porodila Adama. A protože bydleli v podnájmu, donutila Lukáše ke koupi a následné rekonstrukci rodinného domku. Samozřejmě to nemohlo dopadnout jinak, než že Lukáš přerušil studium strojírenské fakulty a nastoupil do práce. A najednou se paničce zachtělo do zaměstnání. Hračka ji omrzela, tak ji chtěla odložit a jít zase mezi lidi. Utéct od sporáku a žehličky. Prý potřebuje sociální kontakt. Ano, moc dobře vím, o čem mluví. Ale proč si myslí, že já ho nepotřebuji? Že já jsem jiná? V čem? Proč? Že jsem žila pro rodinu, pro její štěstí, že jsem žila pro druhé? Ano, správně. O to víc teď potřebuji žít sama pro sebe. Koneckonců vím, že u seniora také moc šancí nemají. Nemůže synovi zapomenout, že kvůli Olze a jejím náročným rozmarům nedotáhl vysokoškolské vzdělání do konce.

„Nech toho, tati,“ ohradil se Lukáš. „Jen jsme se zeptali.“

„Jen jste se zeptali? Tak proč se teď tváříte, jako kdybyste byly ty nejvíc ukřivděné děti na světě?“

„To naši kdyby mohli,“ stále přilívala oleje do ohně Olga a stále neměla dost, „určitě by nám vyšli vstříc.“

„Ano?“ začínal brunátnět můj muž. „Tak proč nejdou? Kde jsou?“

Začala jsem se obávat okamžiku, kdy se Lukáš-otec přestane ovládat. Olga před svatbou bydlela v Záborovicích na Uherskohradišťsku a toužila se dostat do města. Tak to alespoň říkala. Že je plná energie a na vesnici zdechl pes a lišky dávají dobrou noc. Ve skutečnosti však chtěla opustit obrovské hospodářství, kolem kterého byla spousta práce, která jí nevoněla. Ostatně, tuto skutečnost právě před námi Olga výtečně demonstrovala. Ve prospěch jejích rodičů však musím uznat, že jsou to velcí dříči.

„Tomu nemůžete rozumět,“ vhodila Olga do ohně podpalovač a plameny vyšlehly vysoko ke stropu.

„Tak se podívej, děvčátko…“

Bylo zle. Jakmile Lukáš vyslovil děvčátko nebo chlapečku, bylo na čase vzít nohy na ramena a utíkat co nejdál. A jak bylo vidno, tento fakt uvízl ve vzpomínkách na dětství i synovi.

„Jdeme,“ vztyčil se náhle junior a posunul se dva kroky k otci, aby mu položil ruku na rameno a udělal tak smírčí gesto dřív, než by došlo k něčemu horšímu než jen k výměně názorů. Lukáš starší těžce oddychoval a červeň v jeho tvářích postupně ztrácela na intenzitě.

Ona se snad úplně zbláznila? ptala jsem se pohledem syna a ten se zatvářil zklamaně. Těžko říct, jestli byl rozčarován chováním své ženy nebo naším odmítavým postojem. Nakonec se ke mne naklonil a důvěrně známým způsobem mi dal pusu na tvář.

„Omlouvám se. Vám oběma,“ šeptl a pak už se na mne ani nepodíval a spěšně seběhl ze schodů.

„A kde vlastně Adámek je?“ stihla jsem se ještě zeptat Oliny, dřív, než nám ukázala záda.

„U sousedky,“ šlehla po mně pohledem i odpovědí a upravila si výstřih.

„A proč jste ho nevzali s sebou?“ ptala jsem se o pár sekund později do ztichlé chodby.

„Nalej mi taky,“ požádal mě Lukáš. Místo uklízení ze stolu jsem se tedy posadila zpět do křesla a nalila do dvou skleniček trošku hořkosladkého likéru. Mlčky jsme si s manželem přiťukli a jediným pohledem jsme se vzájemně ujistili, že naše jednání bylo správné.

Vzpomínala jsem na to, jak jsem byla s oběma kluky, ještě než jsem otěhotněla s Jaruškou, na Brněnské přehradě. Pomalu jsem vstupovala s Františkem, který se těšil na letní ráchání, do vody. Na útlých ramínkách měl natažené modré nafukovací rukávky s motivy rybiček a vší silou táhl moji ruku, abychom se spolu dostali rychleji do větší hloubky. Když jsem byla po pás ve vodě, začal mě chlapec přemlouvat, abych ho nechala samotného plavat.

„Já chci sám, budu sám,“ začal mě odstrkovat rukama, zatímco jeho nožky šlapaly vodu jako při rozstřelu na olympiádu. Pustila jsem mu tedy ruce a odstoupila o několik kroků ke břehu. Františkův výraz byl na výsost spokojený a já jsem se nemohla vynadívat na chlapcovo štěstí.

„Kakal,“ zaslechla jsem najednou z deky Lukáškův hlásek a ohlédla jsem se. Dítě sedělo na dece, mělo roztažené pokrčené nožky, ruce mezi nohama hluboko spuštěné do klína a hlavičku zvědavě předkloněnou. Než jsem k němu přiběhla z vody, žmoulal v baculatých ručkách nevábně čpící hmotu a sledoval, jak mu ze sevřených dlaní vylézá mezi prstíky.

„Lukášku,“ zvolala jsem instinktivně a rychle jsem zvedla dítě do výšky. Nenapadlo mě nic rozumnějšího, než se s chlapečkem rozběhnout do vody a zbavit ho pokladu. Řval, jako by ho na nože brali. Všechna moje pozornost se soustředila jen na něho a nedbaje poměrně nízké teploty vody, vběhla jsem s ním do přehrady a jala jsem se z něj rukama stírat mazlavou matérii. Chtělo se mi nadávat, ale musela jsem mít skousnuté rty, abych se ovládala. To bude dobré, vydrž, povzbuzovala jsem se a snažila se jeho zajíkavý křik nevnímat. Když jsem měla pocit, že větší část Lukáškova těla je nejhoršího zbavena, udělala jsem několik kroků na břeh a konejšivě jsem si dítě, které stále ze setrvačnosti přerývaně vzdychalo a z očiček se ještě neztratily slzy, tiskla na prsa.

Vtom jsem uslyšela z vody Františka: „Mamí, mamí!“

Ohlédla jsem se po důvěrně známém hlásku. Nakrátko ostříhaná hlavička se třepala na hladině, podivně zakloněná dozadu, tak, aby voda nenatekla do pusy a do nosu.

„Maminko,“ úpěnlivě volal můj synek a já jsem si všimla, že rukávek na jeho pravém rameni je vyfouklý.

„On se topí,“ vyhrkla jsem nahlas a bezradně jsem se rozhlédla po břehu. Najednou jako by moje rozhodnost a přirozená rodičovská srdnatost utonula s Lukáškovými výkaly v přírodní nádrži a odplavala daleko do nenávratna.

Vzhledem k tomu, že jsem v rámci jakéhosi klidu zvolila ne příliš frekventované místo, nemohla jsem se divit, že dva mladí lidé, ležící asi třicet metrů od nás, zahledění jeden do druhého, nevnímali nic jiného, než sami sebe a o dění na břehu přehrady neměli ani potuchy. Zmateně jsem se rozhlížela kolem sebe a o kus dál jsem zahlédla postarší pár a viděla jsem, jak muž dámě natírá krémem záda s pečlivostí milujícího manžela.

„Pomoc,“ zavolala jsem směrem k nim a oni se otočili. Muž se naklonil k ženě a rukou ukazoval směrem ke mně. Cosi jí začal vysvětlovat.

Utopí se mi dítě, začalo mě burcovat podvědomí. Bleskurychle jsem posadila Lukáška na deku (na to stejné místo, ze kterého jsem ho před chvílí se sebezapřením zvedala), a rozběhla jsem se do vody pro Františka, statečně a zoufale plácajícího rukama nad hladinou. Sotva jsem se ponořila do vody, chytila mne křeč do lýtka. Chytila jsem si pod vodou nohu a silnými stisky jsem se snažila utlumit nárazovou bolest. Beznadějně jsem sledovala chlapcovu hlavu nad vodou a v tom okamžiku jsem zahlédla, jak ho jakýsi mladík ve vodě podebírá a před sebou ho posunuje ke břehu. Moje tělo bylo, stejně jako mysl, zcela ochromené a já se nezmohla na nic jiného, než na myšlenku, že mi před očima někdo krade dítě.

„Neberte mi dítě,“ hystericky jsem začala vykřikovat a cítila jsem, jak se mi zalily oči slzami. Mokrý závoj mi rozostřil pohled a já jsem se začala jakýmsi pohybem, který nejde dost dobře ani popsat, pohybovat směrem k mladíkovi s mým děťátkem. Milovaným. Nejdražším. Zbožňovaným. Srostlým se mnou.

„Dejte mi dítě,“ křičela jsem a jakmile jsem se dostala blíž ke břehu, křeč v končetině povolila a já jsem se postavila na obě dvě nohy. Bylo to jako scéna ze špatného filmu.

„Jsem tady, paní,“ řekl kluk, kterému bych netipovala více než dvacet let a k němuž patřilo odhozené jízdní kolo. Natahoval směrem ke mně ruce, na nichž se zimou a leknutím klepalo tělíčko mého nejmilovanějšího Františka, a jeho oči byly shovívavé a měkké.

„To jste tu s těmi dětmi sama?“ zeptal se zbytečně a já jsem mu nedočkavě odebrala Františka z náruče. Začala jsem ho zcela iracionálně líbat po celém těle a můj pláč se změnil v hysterický smích. Zabalila jsem Františka do velké froté osušky a položila jsem ho na deku vedle Lukáška, který si potichu a se zaujetím hrál se zbylými produkty svého těla. Teprve teď jsem si uvědomila, co před chvílí provedl a znovu jsem na něho pohlédla. Obešla jsem sedící dítě, zezadu jsem k němu přidřepla a do jemných vlásků jsem ho začala pusinkovat. Můj hysterický smích se změnil v úlevný, oči přestaly plakat.

Mladému zachránci jsem ani nepoděkovala. Než mi došlo, co všechno se vlastně stalo, byl pryč.

Ten den jsem si uvědomila, že nenávidím Lukáše. Ne Lukáše. Jeho inteligenci. Jeho vzdělání. Jeho rozhled. Jeho ctižádost, nepostradatelnost, oddanost věci, zodpovědnost. Ten den jsem si uvědomila, že s rozhodnutím žít s Lukášem jsem se předurčila k tomu žít sama. S jeho dětmi, s jeho matkou. Se starostmi o něho, o děti, o matku a o domácnost.

Ten den se stalo mým životním krédem: co tě nezabije, to tě posílí.

„Nepůjdeme se projít?“ vpadl mi do vzpomínek Lukášův hlas a já přikývla. Podal mi ruku a vytáhl mě z křesla. Usmála jsem se.

„Co na to říkáš?“ Stejně jako mně se mu nedařilo na odpolední roztržku se synem a snachou jen tak zapomenout.

„Nechci o tom přemýšlet,“ pronesla jsem nahlas a sledovala jsem na zemi první napadané podzimní listí.

„Nechceš, ale stejně budeš,“ znal mne můj muž.

„Nechci a nebudu,“ nalhávala jsem nám oběma.

Mlčky jsme udělali několik kroků. V dálce se ozvalo troubení auta a v okně nad námi se někdo zasmál.

„Myslím, že ti rozumím a že si to zasloužíš.“

„Co?“

„Žít konečně svůj vlastní život,“ překvapil mě Lukáš.

„Můj život jsou moje děti,“ řekla jsem polohlasně, ne moc přesvědčivě.

„Byly. A teď jsi na řadě ty.“

Několik kroků jsme opět kráčeli mlčky. U lavičky kousek před námi asi třicetiletá žena stála u pudla a hledala v kabelce igelitový sáček. Oba dva jsme sledovali, jak sbírá exkrementy a očima hledá odpadkový koš.

„Pořídíme si psa,“ zkonstatoval zničehonic Lukáš. Bez otazníku na konci věty.

„Ne,“ rázně jsem odsekla. „Já už se nechci o nikoho starat.“

„A co já?“ protáhl teatrálně s předstíraným smutkem a jeho obvyklým gestem si mne k sobě přivinul a políbil mě na spánek.

„Ty budeš přece dělat ty svoje nekonečné výzkumy.“

„A budu tě milovat. Můžu?“

„Musíš,“ usmála jsem se a představila jsem si, jak by si Lukáš počínal, kdybych ho požádala, aby mi připravil k večeři třeba lečo.

Chytili jsme se kolem pasu a šourali se v tiché symbióze městem, ve kterém se rozhostil nedění klid.

Sprchové kouty čtvercové, obdélníkové, čtvrtkruhové, pětiúhelníkové, vodorovné těsnění, svislé těsnění, těsnění s praporkem, magnetické těsnění se středovým lízátkem, bez lízátka, s cukrovou vatou, turecký med, cukrkandl, žužu… kůůůpte si sprchové kouty!

„Výborně paní Konečná,“ vysloužila jsem si pochvalu od Leony Vychodilové, když se v pondělí odpoledne letmo podívala na výsledek mého usilovného přehrabování se v hlavě. Jako nepostradatelná (což je samozřejmě věc názoru) personalistka si vymínila právo sedět po boku vedoucího při vyhodnocování testů, které měly dokladovat úroveň našich znalostí.

Výborně, výborně, ale já spokojená nejsem a vlastně mě ani její stanovisko nezajímalo. Odchvátala jsem spěšně do kanceláře, kde jsme měli seřazené všechny katalogy a nalistovala jsem si příslušné stránky. Obracela jsem list za listem, až jsem se zastavila na stránce čtyřicet devět. Tady je to! Dalším stadiem zvýšení kvality akrylátových van je používání nové technologie, kdy je na akrylát speciálními automatickými roboty nanášena další izolační vrstva. Vyztužení těchto van polyuretanovou pěnou zvyšuje konstrukční tuhost a výrazně zlepšuje tepelnou i zvukovou izolaci.

Zírala jsem na ta slova jako na rozkvetlou višeň v listopadu. Ale to přece znám, to přece vím. Špatně formulovaný dotaz v testu, napadlo mě jediné vysvětlení mojí nezodpovězené otázky a trochu jsem se uklidnila. Chyba nebyla na mém přijímači. Teda, co se týče tohoto konkrétního bodu. Ten druhý nezodpovězený bod bych nedala buď jak buď, protože názvy jednotlivých van, koutů a systémů jsem prostě nezvládala tak, jak měli představu ti nahoře. Ne, že bych neměla snahu se je naučit, ale nikdy mně moc nelezly do hlavy. Všechny ty Symphonie, Laguny, Diany, Sonaty, Lenky, Blanky, Hanky, Aničky, Marušky… To množství se prostě nedá zapamatovat. Pro tento případ platilo vždy ono osvědčené a tolikrát prověřené: člověk nemusí vědět všechno, ale musí vědět, kde a jak se to dozví. A pokud možno co nejmíň nápadně. Mně stačilo, když mi zákazník řekl představu toho kterého výrobku a já jsem hned věděla, k čemu ho v prodejně postavit, případně v jakém katalogu zalistovat.

„Tak co?“ přišla ke mně Bohuna a tvářila se spokojeně. Znalostní test psala asi hodinu přede mnou a než jsem před porotu nastoupila já, tvrdila mi, že je to fraška. Jenže tohle já jsem po maturitě těm mladším ročníkům tvrdila taky.

„Kolik špatných?“

„Dvě,“ přiznala jsem s poměrně dobrým pocitem. Když si vezmu, jakou jsem měla neděli, musela jsem být spokojená.

„Nějak bylo, nějak bude,“ hodnotil sebejistě výsledky své zkoušky Renda v kuchyňce, když jsem si umývala hrnek od kávy a chystala se domů. Zvláštní, dva mladíci, co nastoupili před několika měsíci se stále ještě prohlašovali za nováčky. Na jejich větu jsem ještě v záběhu jsem začínala být alergická.

Jednou, je to asi tak měsíc zpátky, jsem se na Rendu nepěkně utrhla: „No tak, zrychli,“ štěkla jsem po něm, když ke mně René s touto větou přivedl mladý manželský pár, dožadující se luxusního sprchového koutu za lidovou cenu. Vysvětlila jsem Rendovi, do jaké kóje má zákazníky zavést, a začala jsem mezitím hledat v počítači stav na skladu. Jeho neochotný výraz a šouravý protestní krok mě okamžitě otrávil. Jeho pracovní morálka byla pravděpodobně v záběhu, stejně jako on už několik dlouhých let. Zato byl však flexibilní, asertivní, komunikativní a uměl se anglicky zeptat, kolik stojí košile a jak se jmenuje můj učitel.

Můj učitel se jmenuje Život, uvědomila jsem si, ale na jméno Rendova učitele se mi přijít nepodařilo. Snad nová doba? Vliv prostředí? Peloton současnosti, z něhož se odděluje tržní a konzumní sprinter, zatímco staré dobré české vlastnosti jako jsou poctivost, pracovitost a zodpovědnost pokulhávají kdesi vzadu a funí soupeřům na záda? Copak jsme vážně tak krátkozrací? Na co bude závodníkům v zadních pozicích to, že nemusí překonávat odpor vzduchu a šetří síly, když cílovou pásku protrhnou dravci, kteří rovnou čekají už na pečené holuby? Jenže kdo je upeče?

„Kašli na to, odpoledne po práci to jistí zrzavec s bílou čepicí,“ nehodlal průběh zkoušky nijak komentovat Rendův kolega a kamarád Čeněk. Renda a Čenda. Pat a Mat. Je otázkou, na kolik dílů Večerníčku jejich pobyt u nás ve firmě vydá. Z jejich mluvy však bylo zřejmé, že z výsledku testů si těžkou hlavu ani jeden z nich nedělá.

„Než by zase zaučili někoho nového, budou rádi, že nás tady mají,“ rozumoval Renda a Čenda mu horlivě přitakával.

„A co Zuzana? Dala ti?“ pochopila jsem z Čendovy otázky Rendův víkendový program a došlo mi, že pokud něco v sobotu a v neděli obracel ze strany na stranu, tak to v žádném případě nebyl katalog.

Vtom jsem uslyšela hlasy nově příchozích zákazníků.

„Máte na prodejně zákazníky,“ zavolala jsem směrem do kuchyňky stejným tónem, jako jsem svým třem dětem celé roky na odpověď potom opakovala ne potom, teď hned.

Renda se ušklíbl a neochotně se odšoural do prodejny.

„Dobrý den, zatím se tu porozhlédněte, hned jsem u vás,“ pronesl služebním hlasem René ke dvěma ženám středního věku a v klidu se vrátil zpět do kuchyňky. Otevřel dveře společné lednice a přidřepl si. „Mám hlad,“ zašmátral rukou ve studeném prostoru. „Nevíš, čí je to dobrota?“ otočil se Mat k Patovi a zvedl nad hlavu šunkovou bagetu.

„To nemyslíš vážně, že ne?“ Zastavila jsem se mezi futry.

„Jasně, že ne,“ odfrkl Renda a naštvaně hodil balíček zpět do lednice.

Když jsem šla přes prodejnu, viděla jsem, jak dvě ženy stojí u opuštěného prodejního pultu a čekají.

„Máte vybráno?“ nedalo mi to a zastavila jsem se u nich.

„Ano, jdeme si pro vanovou zástěnu,“ podávala mi ta menší do ruky lístek. „Máme si ji dnes vyzvednout.“ Ucítila jsem lehké zašimrání vzteku. Tak zákaznice si jdou vyzvednout zboží a pán je nechá čekat, než si najde něčí svačinu? Polkla jsem hořkost a omluvně se usmála.

„Samozřejmě, ihned vám někoho zavolám.“ Vrátila jsem se zpět do kuchyňky a hodila jsem před Reného lístek. „Okamžitě,“ sekla jsem po něm hlasem i pohledem a nasměrovala jsem si to k východu pro zaměstnance.

„Viděl’s ji? Tvářila se, jako kdybych jí spláchnul křečka do záchodu,“ uslyšela jsem ještě za sebou Rendova slova, po kterých následoval hurónský smích obou mladých prodejců.

Chudák Bohuna, takovou směnu jí byl čert dlužen. Stále jsme neměli pevně dané rozpisy jednotlivých směn a dneska vyšel Černý Petr na ni.

„V pátek si uděláme poradu,“ přišel za námi jednoho dne vedoucí. Podívala jsem se na Bohunu, která měla ten den stejnou směnu jako já a už si mne našla očima. „V šestnáct hodin, prosím. A přijdou všichni. Myslím tím i paní Konečnou, která má v pátek ranní směnu,“ usmál se na mne. Uff.

„Jistě,“ dovolila jsem si reagovat a úsměv jsem opětovala.

„Zajdeme na kafe?“ nadhodila jsem v pátek po ranní směně Bohuně s vidinou několika hodin volna. Jet domů na otočku nemělo smysl a do města se mi samotné nechtělo.

„Můžem,“ přitakala jsem a namířily jsme na zastávku.

Když jsme vystoupily, bezradně jsme se rozhlédly. S hospůdkami v centru města jsme neměly ani jedna zkušenosti.

„Sem?“ zeptala jsem se před jednou z prvních restaurací a zastavila jsem se před prosklenými dveřmi. „Ve čtyři musíme být zase zpátky.“

„Jasně. Na to kafe je to jedno. Ale až budeme mít chuť na dobré víno, tak vím o skvělé vinotéce,“ usmívala se tajuplně Bohuna.

„Jo? To je super, dobré víno já můžu,“ usmála jsem   se  a hlavou kývla směrem ke vchodu.

Vešly jsme do prostoru, který vymýšlel a zařizoval někdo bez vkusu a špetky nápaditosti. Klasicky zařízený interiér pro občerstvení unavených kolemjdoucích. Nic víc, nic míň. Prosklené vitríny bez závěsů a dekorací, studené skleněné stolky, kožené židličky, strohý nápojový lístek a personál s neutrálními maskami místo obličejů.

Objednaly jsme si stylově. Dvakrát turka.

„Tak co Ivana, jak se jí bydlí?“ zeptala jsem se Bohuny na dceru přímo, abychom zbytečně neztrácely čas.

„Bydlí u mne. To nevíš?“

„Ne. Nic jsi neříkala.“

„Všechno je jinak, kamarádko.“

Vykulila jsem zvědavě oči.

„Rozhodla se, že bude bydlet se mnou a garsonku bude pronajímat.“

„Proč?“

„A proč ne? Ona sama, já sama...“

„Jasně, tomu rozumím.“ Ovšem při představě soužití matky a dospělé dcery se mi vybavila dvojice já a Jarka a to jsem si představit neuměla.

„A nelezete si na nervy?“ musela jsem se zeptat.

„No, zatím ne,“ protáhla Bohuna tónem, který naznačoval, že tato odpověď nemusí být definitivní. „Je ještě pořád taková celá bolavá, takže hrajeme hru na malou zranitelnou holčičku a všeobjímající mámu s roztaženými ochrannými křídly.

„Jo? A koho hraješ?“ usmála jsem se svému žertu ve chvíli, kdy nám vrchní postavil na stolek kávu.

„Prosila bych skleničku kohoutkové vody,“ požádala Bohuna mladého muže v černém.

„Prosím?“

„Sklenici vody z kohoutku, prosím.“

„Vodu z vodovodu?“ rozvíjel dialog inteligentní mladík a dával nám tak s Bohunou ochutnat pocit, že jsme spadly z Marsu. Byť situace byla zřejmě zcela opačná.

„Ano, z vodovodu,“ striktně ukončila jejich nikam nemířící rozhovor Bohuna a vrátila pozornost zpátky ke mně. „Mám pocit, jako by těch večerníčkových postaviček chodilo po světě víc.“

Koutky mých úst se roztáhly do úsměvu a já jsem nepochybovala o tom, že má na mysli Rendu a Čendu.

„Cos to říkala?“ uvědomila si najednou, že přeslechla moji poslední poznámku, ale já jsem jen mávla rukou: „Ale nic. Spíš přemýšlím, jak by se mi žilo společně s Jarkou. Nějak jsme ztratily v poslední době společnou řeč.“

„Myslím, že vy dvě jste ji nikdy ani neměly,“ konstatovala Bohuna. Kdoví, zda měla pravdu, anebo měla z mého vyprávění zkreslenou představu. V každém případě mi v mysli vytanuly Jarčiny věty, které na mne kdysi v záchvatu zlosti křikla: „My nikdy nebudeme mít společnou řeč. Náš vztah je spíš společná křeč.“

Pamatuji si, že ten večer jsem se dívala v televizi na dva horrory, ale ani jeden se mi nezdál tak strašný, jako vztah mé dcery ke mně.

S příchodem vrchního jsem svoje úvahy zaplašila. Sledovala jsem, jak před nás s nepříliš zřetelnou ochotou servíruje skleničky s čistou vodou. Z vodovodu.

„Děkujeme,“ shodly jsme se unisono a mlčky jsme sledovaly odcházejícího pikolíka. Bylo zbytečné cokoliv komentovat.

„A už má podnájemníka?“ vrátila jsem se k podstatě našeho rozhovoru.

„Jo. Byl u nich na byťáku nabízet levnější plyn a elektřinu a tak se při té příležitosti zeptal, jestli neví o nějakém pronájmu.“

„A ona věděla.“

„A byla ruka v rukávě.“

„A noha v nohávě.“

Ještě chvíli jsme si povídaly o peripetiích, jak správně napsat smlouvu o pronájmu tak, aby se člověk chránil a potom jsme zavolaly číšníka, abychom mohly zaplatit.

„Všechno v pořádku?“ otázal se úlisně a vzápětí dostal odpověď. Do koruny jsme si nechaly vysázet drobné zpět.

„Dovolte, abych vás přivítal na dnešní poradě,“ oslovil nás přesně v šestnáct hodin v pátek šéf.

„Hned na úvod musím zklamat ty, kteří neobědvali v domnění, že budou chlebíčky.“ Jeho pohled se po nás všech svezl na jeden zátah. „Budete si muset odvyknout a v dobrém vzpomínat na minulé vedení.“ V jeho větě zazněla ironie a všichni jsme věděli, co tím chce říct.

„Jak jste už mohli v kuloárech firmy zaslechnout, budeme rozšiřovat v následujících dnech prostory a sortiment,“ začal vedoucí a všichni jsme trpělivě čekali na jeho další slova. Šéf postupně předkládal svoji vizi společné budoucnosti a snažil se do nás nalít co nejvíce optimismu.

„Záležet bude hlavně na nás samotných,“ chtěl v nás probudit nadšení, potažmo nezištnost při rozšiřování prodejních prostor, velkorysost při plném neomezeném prodeji za ztížených podmínek a toleranci ke změnám pracovní doby dle stávající situace.

Zahlédla jsem Bohunu, jak protočila oči v sloup.

„Máte nějaké námitky?“ všiml si šéf jejího výrazu a zostřil tón.

„No,“ řekla Bohuna a odmlčela se. Nikoliv však proto, že by nevěděla jak dál, ale proto, aby dodala svým slovům patřičný punc dramatičnosti. „Myslím, že by bylo na místě v tuto chvíli říct: co nás nezabije, to nás posílí.“

Výborně. Bohuně se podařilo přimět k úsměvu nejen vedoucího, ale i všechny ostatní.

„Za rok touto dobou už budu mít po maturitě,“ usmívala se Jarka na konci června a listovala katalogem známé cestovní kanceláře. Chvíli bylo slyšet jen šustění listů.

„Mami?“ řekla náhle slovo, ve kterém byla cítit nejistota, obava, očekávání i naděje.

„Hmm?“

„Kam pojedete letos na dovolenou?“ zeptala se dcera a dál předstírala lhostejné otáčení listů barevného křídového papíru.

„Pojedete? Snad pojedeme, ne?“ podívala jsem se na ni od okna, u kterého jsem otírala od prachu fíkusové listy.

„Já už s vámi nepojedu,“ stále zarputile hleděla do katalogu Jarka a já jsem najednou pochopila, odkud vítr fouká.

„Ne? Ty budeš celé dva měsíce doma?“ přistoupila jsem na její hru a se stejným zaujetím jsem se věnovala listům stromku pocházejícího původně z tropických deštných pralesů.

„Ne. Chceme jet s Gitou na pobytově poznávací zájezd do Sardinie,“ řekla tak samozřejmým tónem, jako by mi oznamovala, že jsem zapomněla otřít ten nejspodnější list. Moje ruka s houbičkou se zastavila ve vzduchu.

„Cože?“

„Že chceme jet s Gitou na poznávačku Sardinie.“

Aha, takže mi to neoznamuje, ulevilo se mi. Neřekla, že pojedou. Chceme jet znamená, že doufá, že pojedou.

„Já bych se chtěla podívat na Nový Zéland,“ prohodila jsem a znovu jsem začala stírat špínu ze zaprášených listů. Konečně zvedla oči od poutavých stránek a nechápavě na mne hleděla.

„No co?“ pokrčila jsem lhostejně rameny a tentokrát jsem hodlala ignorovat já ji.

„Vy pojdete na Nový Zéland?“ vytřeštila na mě oči a odložila LÉTO 2016 do klína.

„To ne. Jen říkám, že bych chtěla. Kromě toho bychom jeli asi hodně dlouho,“ usmívala jsem se pod fousy.

Hru na kočku a na myš jsme spolu hrály od její puberty.

Pokud je pravda, že nejtěsnější pouto na světě je mezi matkou a dcerou, pak u nás to platilo jen do okamžiku dovršení jejích jedenáctých narozenin. Od toho dne jsem pochopila, že mě dcera srazila z dosavadního piedestalu, na kterém jsem do té doby poměrně dobře kralovala jako matka. Separovala se ode mne dřív než oba dva kluci a já jsem se jako mávnutím proutku stala trapnou, staromódní a s příšernými názory. Přestože jsem se poté, co oba dva kluci opustili rodné hnízdo, chtěla stát její kamarádkou a důvěrnicí, nepodařilo se mi to. Příliš jsem lpěla na zbytečnostech, jako například, aby byla minimálně jednou za týden vytřená podlaha, aby bylo dobře vyžehlené ložní povlečení, aby byla třikrát do roka umytá okna a vyprané záclony, aby byly teplé večeře a po jídle vždycky čistý jídelní stůl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlato(v)lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.