VZDĚLÁVACÍ SYSTÉM
V AFRICE

Mgr. Martin Maxmilián L. Janda, BLJ.

Tribun EU

2015

Odborná konzultace: Doc. M. Váňová, CSc. HTF UK

© Mgr. Martin Maxmilián L. Janda, BLJ., 2015

Cover photography © Tomasz Bidermann, 2015

OBSAH

1 ÚVOD

1.1 Ekonomická pomoc

1.2 Dopravní a komunikační pomoc

1.3 Vzdělávání v architektuře

1.4 Vzdělávání v lékařství

1.5 Všeobecná vzdělávací pomoc

2 ROZDĚLENÍ ZEMÍ

2.1 Frankofonní země

2.2 Anglofonní země

2.3 Nezávislé země

3 KOLONIÁLNÍ, POSTKOLONIÁLNÍ
A MODERNÍ AFRIKA

4 SEVERNÍ AFRIKA

4.1 Alžírská demokratická a lidová republika

4.2 Ceuta a Melilla

4.3 Egypt

4.4 Libyjská arabská lidová socialistická republika

4.5 Maroko

4.6 Mauritánská islámská republika

4.7 Súdán

4.8 Tuniská republika

4.9 Západní Sahara

5 JIŽNÍ AFRIKA

5.1 Angola

5.2 Botswana

5.3 Jihoafrická republika

5.4 Lesotho

5.5 Madagaskar

5.6 Malawi

5.7 Mauricius

5.8 Mosambik

5.9 Namibie

5.10 Réunion

5.11 Svazijsko

5.12 Zambie

5.13 Zimbabwe

6 STŘEDNÍ AFRIKA

6.1 Středoafrická republika

6.2 Demokratická republika Kongo

6.3 Čad

6.4 Kongo

7 VÝCHODNÍ AFRIKA

7.1 Burundi

7.2 Džibutsko

7.2.1 Džibutské kočovné národy

7.3 Eritrea

7.4 Keňa

7.5 Komory a Seychely

7.6 Rwanda

7.6.1 Vzdělávací systém za první republiky

7.6.2 Vzdělávací systém za druhé republiky

7.6.3 Současný vzdělávací systém

7.7 Somálsko

7.7.1 Vzdělávací systém v Somálské republice

7.7.2 Vzdělávací systém v Somalilandu

7.7.3 Vzdělávací systém v Puntlandu

7.8 Tanzanie

7.9 Uganda

7.9.1 Vzdělávací systém v jižním sektoru Ugandy

7.9.2 Vzdělávací systém v severním sektoru Ugandy

8 ZÁPADNÍ AFRIKA

8.1 Benin

8.2 Burkina Faso

8.3 Gabon

8.4 Gambie

8.5 Ghana

8.6 Guinea Bissau

8.7 Guinea

8.8 Kamerun

8.9 Kapverdy

8.10 Libérie

8.11 Mali

8.12 Nigér

8.13 Nigérie

8.14 Pobřeží slonoviny

8.15 Rovníková Guinea

8.16 Senegal

8.17 Sierra Leone

8.18 Svatý Tomáš a Princův ostrov

8.19 Togo

9 ZÁVĚR

10 SEZNAM POUŽITÉ LITERATURY

11 SEZNAM  INTERNETOVÝCH ZDROJŮ

12 SUMMARY

1 ÚVOD

Afrika je zemí mnohosti, v jejímž nitru nalezneme dosud neprobádané džungle, volně pobíhající divokou zvěř, krásná zákoutí rozsáhlých přírodních parků a magickou přírodu. Bohužel to však nejsou jen krásy přírodních zdrojů, kterými Afrika nepochybně oplývá, ale setkáváme se na mnoha místech Afriky také s chudobou, hladem, nemocemi a s různými druhy nepochopitelných válečných konfliktů, přikořeněných lidskou kriminalitou a bezprávím, které je neustále pácháno na nevinném obyvatelstvu.

Afrika jako taková je obrovským kontinentem, ve kterém nalezneme téměř vše. V Africe nalezneme i místa, kde někteří prostí občané nastavují svou pohublou ruku a prosí o pomoc – ne však vědomě. Lidé zde žijící se snaží přijmout svůj osud a žít v podmínkách, kde se narodili. V mnoha zemích totiž vládne i v současnosti špatný režim, který se snaží svůj vlastní lid zotročit anebo úplně vymazat z povrchu zemského (například Súdán, Somálsko). V jiných částech Afriky se zase žije tak, jako se kdysi žilo v pravěku či ve středověku. V Africe nalezneme mrakodrapové čtvrti, rodinné domy, ale i provizorní ubytování v hliněných domech anebo pod skalními převisy. Veškeré žití na tomto kontinentu je závislé na politických činitelích, duchovních, přírodě a místě, kde se stát nachází. Ačkoliv je každá část Afriky pod vládou svého politického anebo náboženského představeného, tak i přesto v Africe působí hodně zahraniční agentury, a to jak v dobrém, tak i ve špatném slova smyslu. Někteří političtí vůdci se snaží zvelebovat svou zemi a pomáhat místním kmenům v rozvoji jejich kultury a jiní se snaží ze svého obyvatelstva udělat absolutní otroky.

Hlavní program zahraničních agentur, které v Africe mají možnost nějakým způsobem pracovat, je rozdělen na několik základních bodů pomoci. Všech těchto pět bodů je vzájemně propojeno a vzdáleně připomíná český RVP (Rámcový vzdělávací systém) program.

– ekonomická pomoc

– dopravní a komunikační pomoc

– všeobecná vzdělávací pomoc

– vzdělávání v architektuře

– vzdělávání v lékařství

Afriku jako kontinent dělíme na západní, východní, jižní, severní a na střední. Každá země, která se v Africe nachází má své kulturní, sociální a politické specifikum, na které se v této práci zaměřím.

1.1 Ekonomická pomoc

Ekonomická pomoc anebo také vzdělávání v ekonomice je jistým druhem pomoci, který je výhradně zaměřen na obchodníky a ekonomy dané africké země. Ekonomové z Evropy a Ameriky se snaží původní obyvatelstvo z Afriky učit skutečnou cenu zboží a také to, jak se pohybují peníze na světových finančních žebříčcích a jak nejlépe obchodovat, aby neprodávali pod cenou zboží. Tento druh pomoci je nezbytný například v zemích, které se z větší části skládají z kmenových vládců či z kmene Křováků, kteří prodávají své komodity pod cenou, a tím se jejich území stále nachází v chudobě.

1.2 Dopravní a komunikační pomoc

Dopravní a komunikační pomoc je jakýsi druh pomoci, který má své největší fondy v USA. Američtí inženýři se snaží, aby se i ty nejmenší vesničky za každou cenu propojily se světem. Proto v některých zemích přispívají na obnovu či výstavbu pozemních komunikací anebo prostým lidem rozdávají starší bicykly, na kterých se mohou děti či dospělí snáze dopravovat do škol anebo do zaměstnání.

1.3 Vzdělávání v architektuře

Vzdělávání v architektuře a ve stavebnictví je stejně jako vzdělávání v lékařství a samotná vzdělávací pomoc velice významným projektem, který vzniknul před čtyřmi lety na rakouské Univerzitě ve Vídni, a to díky několika studentům posledního ročníku, kteří se dohodli o společné pomoci znevýhodněným lidem v Africe.1

Samotný projekt si klade za cíl postavit malé domky pro znevýhodněné občany žijící v Africe z nejméně finančně náročného materiálu, seznámit místní obyvatele s architekturou své země a naučit je využívat přírodní zdroje.

Z počátku však byl asi největší problém naučit místní obyvatele pracovat se dřevem a naučit je stavět jednoduché domy. Do té doby než byl v Africe zavedený tento projekt, tak zde postávaly domy uplácané z hlíny anebo ze svázaných plechů, které byly z jiné stavby či rozbitých starých vozidel. Díky tomuto projektu se podařilo rakouským studentům za poslední čtyři roky postavit ubytování pro téměř 20 000 obyvatel Afriky.

1.4 Vzdělávání v lékařství

Samotné vzdělávání v lékařství patří mezi nejdůležitější složky vzdělávacích projektů v Africe. Vzdělávání v lékařství zajišťuje ještě několik dalších podprojektů, které se následně specializují na své dané odvětví: správná výživa, pohlavní zralost a ochrana proti pohlavně přenosným chorobám, primární ochrana zdraví a vzdělávání v nároku na sociální dávku anebo pomoc charitativních pracovníků.

V minulém roce 2009 se na území Afriky nacházelo 15 mobilních týmů, které putovaly z místa na místo a místní obyvatele vyučovaly ve výše uvedených problémech anebo je podrobovaly nepravidelným lékařským prohlídkám. Mezi zdravotním personálem těchto malých mobilních nemocnic nalezneme také české zdravotníky, kteří patří pod mezinárodní organizaci „Lékaři bez hranic“.2 Tato organizace je u nás v České republice známá nejvíce mezi studenty medicíny anebo také mezi pedagogy, kteří se pod podobným názvem („Učitelé bez hranic“) vydávají do afrických zemí, aby zde mohli určitou dobu vyučovat místní obyvatele. Obě tyto organizace jsou humanitárního zaměření, tudíž neplacené, a proto si musí lékaři i pedagogové dobře rozmyslet, zda se tomuto účelu obětují.

Každý tým mobilní nemocnice navštíví celkem tři školy týdně a vyšetří kolem 7500 obyvatel z daného místa, kde zrovna působí. Cílem návštěv lékařů není jen rutinní vyšetření a vzdělávání v oblastech nejvyšších problémů, ale je jím také rozdávání a seznámení s ochrannými pomůckami, které nám současnost nabízí.

Nejvíce se však v některých částech Afriky preferuje výuka k ochraně proti pohlavně přenosným chorobám a výuka k pohlavní zralosti.3 Tato výuka se nejvíce používá v zemích, kde se stále ještě dodržují kmenové rituály, svatby mezi příbuznými, nezletilými dětmi a v místech, kde je nejvíce patrná dětská prostituce a dětští vojáci. Podle mezinárodní lékařské organizace zdravotní personál z různých zemí pod záštitou projektu „Lékaři bez hranic“ poučuje místní lidi o rizicích a psychických dopadech na děti, o pohlavně přenosných chorobách, mladým chlapcům rozdávají prezervativy a dívky se snaží seznámit s tělesnou čistotou a antikoncepčními prostředky anebo v lepším případě s duchovní zdrženlivostí.4

V místech, kde je určitý problém nejrozšířenější a preventivní pomoc je nedostačující se žádá místní vláda a mezinárodní organizace o větší podporu.5 Například o založení místní péče pro obyvatele: v první řadě se žádá o pomoc státu a mezinárodních organizací, ale téměř vždy je jakýkoliv problém vyřešen díky malým úplatkům a ústupkům z řad lékařů. Pokud však je odpověď na žádost negativní, tak je proškolen místní šaman anebo místní učitel.

1.5 Všeobecná vzdělávací pomoc

Všeobecnou vzdělávací pomocí se myslí vzdělávání ve všech možných činnostech, které se nedají nijak jinak rozdělit. Toto vzdělávání probíhá v různých částech Afriky a za pomoci různých misionářských organizací. Misionáři, lékaři, sociální pracovníci a mírové jednotky se snaží zajišťovat místním lidem bezpečí a stravu. Bohužel však v mnoha oblastech Afriky je korupce neodmyslitelně spjatá s krajinou, a tak se zde všechny pomocné složky setkávají s velice prohnilým systémem, a tím i často narážejí na bezvýchodné situace.

Snad největší problémy se nacházejí v zemích jako je Somálsko, Súdán, Kongo a Senegal. V těchto jmenovaných zemích existuje zvláštní politický systém, který si klade za cíl likvidovat své vlastní lidi a nechávat je napospas vnějšímu světu.

2 ROZDĚLENÍ ZEMÍ

Afrika je druhým největším kontinentem po Asii s rozlohou 30 milionů km² a s 53 státy, s 240 druhy jazyků a 258 miliony lidí. Africký kontinent tvoří pouště (Sahara, Kalahary), polopouště, savany a deštné pralesy. Obyvatelé afrického kontinentu vyznávají ze 40% křesťanství, ze 40% islám, z 19% kmenová náboženství a z 1% judaismus.6

Dějiny afrického kontinentu začínají už před 3 000 000 let v době, kdy se v Africe objevuje prvním nám známý člověk Austrolopithecus. Poté se stala Afrika domovem starověkých civilizací. Po území severní Afriky se pohybovaly i biblické postavy jako Mojžíš, Josef, Marie a Ježíš. V 6. století severní Afriku navštívil i muslimský prorok Muhammed. Afrika se stala centrem dějepisců, přírodovědců, zeměpisců a cestovatelů. Stala se však i neustálým centrem válek, nepokojů, politických převratů a teroristických útoků.

Afrika se však nedělí jen podle náboženských směrů a etnika, ale má i své specifické rozdělení. Dělí se na frankofonní, anglofonní země a na země s jinými jazykovými klíči a kulturou – nezávislé. Některé země se dále řadí do různých společenství (Východoafrické společenství^7, Liga arabských států apod.), které společně pracují na zlepšení ekonomické, náboženské, sociální anebo vzdělávací situace.8

2.1 Frankofonní země

Frankofonní země neboli frankofonie označuje celek zemí, které užívají jako prostředek dorozumění francouzštinu. Frankofonie pod svým názvem sdružuje mnoho zemí po celém světě, ale mezi africké země patří: Benin, Burkina – Faso, Burundi, Kamerun, Kapverdy, Komory, Kongo, Demokratická republika Kongo, Pobřeží slonoviny, Džibutsko, Egypt, Gabon, Guinea, Guinea – Bissau, Rovníková Guinea, Madagaskar, Mali, Maroko, Mauricius, Mauritánie, Niger, Středoafrická republika, Rwanda, Svatý Tomáš a Princův ostrov, Senegal, Seychely, Čad, Togo a Tunisko.

Součástí těchto afrických zemí je už výše zmíněná francouzština. Francouzský jazyk však není u některých zemí oficiálním jazykem, ale je také součástí kultury, která zde kolonizovala zemi.

Frankofonní země jsou sdruženy pod „Mezinárodní organizaci frankofonie“.9 Mezinárodní organizace frankofonie pod sebe řadí země z politického a ekonomického hlediska. Tato organizace pracuje také na sociálních a vzdělávacích projektech ve výše zmíněných zemích.

Historie frankofonních zemí pochází už z roku 1871. Termín frankofonních zemí se začal používat až po roce 1945, těsně po ukončení druhé světové války.10 Termín „frankofonní uvědomělosti“ vznikla z důvodu celosvětového vlivu anglo-americké kultury, která se výrazně rozmohla ke konci druhé světové války. Právě v této době se rozmohla iniciativa o zachování frankofonní kultury a vznikla frankofonní uvědomělost.

Tento termín chrání kulturu zemí, kde se hovoří anebo dříve hovořilo francouzsky. Ochraňuje také rozvoj francouzského jazyka. Frankofonní uvědomělost tvoří svou rozmanitostí a vlivem jedinečnou celosvětovou snahu několika milionů lidí a mnoha kultur s nejrůznějšími aspekty.11

2.2 Anglofonní země

Anglofonie je označením pro celek zemí, které používají jako prostředek k dorozumění angličtinu. Do termínu anglofonie se také řadí země se společnou anglo-americkou kulturou. Anglofonní země pod svůj název sdružují africké země jako Botswana, Jihoafrická republika, Lesotho, Malawi, Svazijsko, Zambie, Zimbabwe, Egypt, Súdán, Keňa, Somálskou, Tanzanie, Uganda, Gambie, Ghana, Libérie, Nigérie, Sierra Leone.12

Součástí těchto zemí je už výše zmíněná angličtina a také americko-anglická kultura. Jak už jsem dříve uvedl, tak angličtina nemusí být součástí zemí, které patří mezi anglofonní. Pod název anglofonní se řadí země, jež dříve kolonizovali Angličané a Američané.

Sdružení anglofonních zemí začalo vznikat počátkem 19. století a sdružovalo pod sebe země s ekonomickým hlediskem. Iniciátorem tohoto označení se stala britská královská rodina, která si dříve kladla za svůj princip ekonomickou stránku země. Později během začátku první světové války se k anglofonním hlediskům připojila i politika, která měla velký vliv na bývalé kolonie v Africe.13 Účast několika afrických národů na světových válkách přinesla do Afriky snahu o nezávislost. Většina afrického obyvatelstva už nechtěla být součástí mocných států, a proto raději vyhlásili svou nezávislost.

Cílem dnešní anglofonie je zachovat vývoj kultury a jazyka v určitých oblastech Afriky.

2.3 Nezávislé země

Africké země jako Eritrea a Etiopie patří mezi nezávislé země, které nejsou součástí žádného frankofonního a anglofonního svazku, ale mají svou kulturu, jenž nikdy nebyla narušena cizím státem anebo politickými názory jiné kultury. Částečně se k těmto zemím řadí i Namibie, která byla určitý čas závislá na pomoci OSN, ale od roku 1990 patří mezi nezávislé země a její kultura nebyla žádnou jinou civilizací ovlivněna.

Součástí těchto zemí je to, že si i v době kolonizace zachovaly svou kulturu, jazyk, ekonomiku a náboženství. Angličtina, francouzština, němčina anebo arabština jsou v těchto zemích považovány za druhořadé jazyky. Tyto jazyky nenarušují kulturu ani náboženství v zemi, a proto zde jen existují jako dorozumívací celek pro úředníky a obchodníky.

3 KOLONIÁLNÍ, POSTKOLONIÁLNÍ
A MODERNÍ AFRIKA

Koloniální období přineslo do Afriky pro některé etnické skupiny destabilizační efekt, který se odráží i v dnešní politice. Díky kolonistům z Evropy a Arabského poloostrova se změnily hranice starověkých říší. Území místních kmenů, které bylo označeno z větší části mohylou, řekou anebo silným skalnatým masivem se najednou změnilo. Evropští a arabští kolonisté změnili hranice afrických kmenů a kompletně narušili jejich vývoj. Některé kmeny následkem kolonizace vymřely a jiné se musely asimilovat.14 Africké země se rozdělily mezi evropské a arabské státy. Se vznikem koloniálních států do Afriky začala pronikat evropská a arabská kultura, jazyk a politika. Kmeny, které před koloniálním obdobím obchodovaly v Africe, byly najednou nuceny překračovat hranice, které existovaly jen na evropských mapách. V některých zemích to byl velký problém. Například nově vytvořené státy pod arabskou nadvládou odmítaly nelegální překračování svých hranic. Koloniální období však nepřineslo jen problémy místních etnických skupin, ale kolonisté zavedli v novém světě školy, nemocnice, zákony, pomohli lidem v obchodu a vytvořili pracovní místa pro původní obyvatelstvo.15 Nejtěžší období přišlo až v postkoloniální době.

V postkoloniálním období se Afrika setkala s asi nejhoršími situacemi, které mohly přijít. Postkoloniální období označuje dobu, kdy si země začaly získávat svou nezávislost, to znamená 1955 – 1965. Po získání nezávislosti se ve svobodných afrických zemích začala objevovat silná nestabilita, korupce, násilí, dětská prostituce a těžká práce, diskriminace původního obyvatelstva a náboženské problémy. V Africe se našlo jen několik národů, které byly schopny vytvořit demokratickou vládu namísto brutálních občanských válek a vojenských diktatur. 16 Většina vojenských převratů, občanských válek a revolucí proběhla z důvodu korupce a diskriminace, která se začala v zemích vyskytovat. Mnoho postkoloniálních vůdců, kteří se chopili vlády a vytvořili diktátorské státy, bylo negramotných. 17 Většina z těchto vůdců nedokončila ani primární stupeň vzdělávání, měli jen vojenskou výchovu, a proto ve své zemi vytvořili diktaturu. V 70. a 80. letech byla situace v Africe nesnesitelná a vojenská síla byla považována za jediný

způsob, jak udržet v některých afrických zemích stabilní vládu a pořádek.18 Vojenské statistiky Cizinecké Legie uvádějí, že od 60. do 80. let minulého století proběhlo v Africe 70 pučů, 13 vražd politických představitelů a dokonce i holocaust, v kterém zemřelo na 6 000 000 lidí.19 S příchodem moderního období do Afriky nezmizely žádné problémy, které sužovaly africké země v postkoloniálním období. Nezmizely úplně, ale částečně se situace v některých zemích vyřešila.

V dnešní moderní Africe se setkáme také s řadou problémů, jako v postkoloniální době. Tyto problémy nejsou však tak velké a stejné jako v postkoloniálním období. Jedním asi největším problémem v současné moderní Africe je to, že v posledních letech západní státy omezují pomoc africkým státům, ve kterých se vyskytuje nesamostatnost.20 Západní státy omezují svou pomoc hlavně kvůli nehospodárnosti některých zemí a zneužívání podpory, která jim je poskytována na politické a vojenské cíle. Negativním důsledkem pozastavení podpory je podepsání smluv o pomoci s východními civilizacemi. Například Čína, Rusko, Pákistán, Indie a Írán stále více podporují africké země, aby si zajistily stálý přísun zlata, ropy a diamantů.21

4 SEVERNÍ AFRIKA

Do zemí severní Afriky zařazujeme země jako Alžír, Ceuta, Egypt, Libye, Maroko, Mauretánie, Melilla, Súdán, Tunis a Západní Saharu. Občas se k těmto státům přiřazují státy ze západního regionu, jako jsou Azory a Kanárské ostrovy.

Plešinger ve své knize uvádí, že se obyvatelé ve výše uvedených zemích rozdělují do tří skupin, a to na Nilotiky (obyvatele žijící v zemích, kde protéká řeka Nil), Tuaregy (obyvatele saharské oblasti) a na Berbery (obyvatele žijící většinou v oblasti Maghreb^22).23

Tato část Afriky může být považována částečně za stabilní. Nejspíše je to tím, že země byla kdysi pod evropskou správou, a tak se v severní Africe částečně zachovala i evropská kultura.

4.1 Alžírská demokratická a lidová republika

Alžír patří mezi země, které leží na severu Afriky a dělí se na 48 provincií. Samotné toto rozdělení pochází ještě z dob, kdy Alžír patřil pod Francii. V 50. letech minulého století se francouzští obyvatelé na nátlak původního vzbouřeného obyvatelstva museli vystěhovat. Petr Macdonald ve své knize uvádí, že s civilisty byla vyhnána i místní posádka Cizinecké Legie, která zde měla velký význam pro místní lidi a zaručovala jim jakousi sociální jistotu v práci a základním vzdělávání.24 Toto vyhnání mělo za následek velké problémy v sociálním a zdravotním systému. Francie se tímto aktem vzdala kompletně jakéhokoliv smíření s místními představiteli a zavrhla jakoukoliv spolupráci. Alžír se od té doby protloukal složitým systémem, po odchodu francouzských kolonistů se vše kompletně zhroutilo: vzdělávání spadlo z 98% na 65% z celkového průměru.25 O Alžír se začala zajímat muslimská fronta spásy, která využila nestabilnosti politického systému a v roce 1991 zde vyhlásila vojenský převrat. V době nadvlády muslimů vzdělanost v Alžírsku poklesla na slabých 46%. Důvodem bylo vyhlášení muslimského práva a zákazu vzdělávat ženy. Samotná nadvláda muslimů však moc dlouho netrvala, neboť byla místním nesouhlasícím obyvatelstvem přemožena a definitivně zrušena. Částečná stabilita země byla obnovena teprve až nedávno, a to v roce 1994 za vlády prezidenta L. Ziruála, který kompletně obnovil celý systém zdravotnictví a školství v Alžírsku.

Současné vzdělávání je v Alžírsku zcela zdarma a povinné pro všechny Alžířany do věku 16 let. Vzdělávací systém je v Alžírsku rozdělen na pre-primární od 5 do 7 let, primární od 7 do 11 let, sekundární od 11 do 20 let a na terciární od 20 do 28 let.

Sekundární (střední) vzdělávání v Alžírsku začíná pro děti zhruba ve věku 12 let a je rozděleno na tři studijní celky – praktickou výuku, teoretickou výuku a na gymnaziální výuku. V prvních dvou letech studia, zhruba od 11, popř. 12 let se studenti učí spíše praktickým dovednostem. Teprve až ve 14 letech se začínají studenti alžírských sekundárních škol soustředit na teoretické znalosti. Ti, jenž chtějí své studium ukončit ve svých 16-ti letech už dále nemusí ve vzdělávání pokračovat a škola jim vystaví diplom o absolvování středního vzdělání. Studenti, kteří se chtějí, dále vzdělávat na vysokých školách musejí ještě projít tzv. gymnaziální výukou.

V současné době nalezneme v Alžírsku 10 státních vysokých škol, 7 univerzitních center a několik soukromých technických lyceí. Hlavním jazykem, který se používá pro komunikaci na vysokých školách je arabština, která v Alžírsku zůstala jako vzpomínka na vojenské převzetí moci v roce 1991. Na vysokých školách, ale i ve městech, se lidé dobře domluví francouzsky i německy. Angličtina na Alžírské akademické půdě není vhodná a nepoužívá se. Od roku 2003 se na terciárním stupni vzdělávání v Alžírsku začal vyučovat i berberský dialekt, který umožnil zmírnit závislost na zahraničních lektorech.

V roce 2008 se gramotnost v zemi pohybovala na 69 – 70% z celkového počtu obyvatel. Zhruba 48% obyvatel je terciárně vzděláno. Pokud toto rozdělení vezmeme podle rozdělení pohlaví, tak zjistíme, že v Alžíru nalezneme více vzdělaných mužů. Je to standart, který v Alžírské republice přetrval i přes ženskou revoluci v roce 1962, jejíž obdoba přišla z Evropy.

Vzdělání v Alžírsku je už od roku 1995 dotované státem a spotřebuje jednu čtvrtinu státního rozpočtu. Tím je myšleno, že Alžířané netrpí nedostatkem financí, ale trpí spíše nedostatkem mladých učitelů, a proto je země hodně závislá na zahraničních lektorech z Evropy.

4.2 Ceuta a Melilla

Ceuta a Melilla jsou města a současně také malé státy, které leží na nejsevernějším výběžku Afriky u Gibraltarského průlivu a zcela oficiálně náleží pod Španělské království, i když si na ně už několik desítek let činí nároky Maroko – v 18. století Španělé násilně zabrali tato dvě města a od té doby je spravují. Španělský král se s tímto faktem nechce smířit a snaží se města za každou cenu ochránit, a tak zachovat celou kulturu těchto malých států. O bezpečnost celé provincie se v Ceutě a Melille stále stará už téměř 150 let Španělská Legie, která v těchto státech má i několik svých základen.

Kultura, politický systém i vše ostatní je ve státech Ceuta a Melilla zcela stejný jako ve Španělsku. Vzdělanost se v těchto dvou státech pohybuje na 98% z celkového počtu obyvatel a nalezneme tady pre-primární (od 4 do 6 let), primární (od 7 do 14 let), sekundární (od 15 do 19 let) a terciární (od 20 do 30 let) stupně vzdělávání. Pouhá 2% obyvatel patří mezi muslimy, kteří se odmítají podřídit španělským zákonům, a proto neposílají své děti do škol a vzdělávají je doma anebo při svých modlitebnách. Vzdělávací systém v Ceutě a Melille je na vynikající úrovni a patří mezi africké špičky.

4.3 Egypt

Egypt je arabskou republikou, která se už tisíce let rozprostírá na řece Nil. Je to země, která nechce patřit mezi konfliktní arabské státy a snaží se žít s ostatními v míru a toleranci. Mezi obyvateli nalezneme muslimy (94% obyvatelstva) a křesťany neboli kopty (6% obyvatelstva). Egypt patří mezi nejnavštěvovanější země Afriky, a to díky svým archeologickým vykopávkám. Proto v Egyptě také můžeme nalézt mnoho zahraničních pracovníků a turistů.

I když je Egypt arabskou republikou a vládne v Egyptě především prezident a rada starších, tak má i přesto nejvyšší slovo potomek královské rodiny, který se významně zasloužil o rozvoj své země na mezinárodní úrovni.

Vzdělávání v Egyptě je hodně centralizované a je rozděleno na tři fáze: na primární od 6 do 14 let (arabsky: التعليم الأساسى), na sekundární od 15 do 18 let (arabsky: التعليم الثانوى) a na terciární – vysokoškolské od 19 do 26 let (التعليم الجامعى).

Sekundární vzdělání se v Egyptě dále dělí na tři pod-stupně: na technické vzdělání, které trvá 3 anebo 5 let, dále na odborné (různé odvětví) a na obecné, které trvá tři roky studia a je zakončené zkouškou.

Vysokých škol v zemi je hned několik. Mezi ty nejprestižnější patří: Cairo University, Alexandria University^26, Ain Shámá University, Al-Azhar University^27.

Vysoké školy do roku 1981 byly částečně placené a částečně dotované státem, ale v roce 1981 egyptská vláda ustanovila zákon, že veškeré vzdělávání musí být pro Egypťany zcela zdarma. Studenti zaplatí pouze registrační poplatky, kdežto soukromé vzdělávání je mnohem dražší a je určeno výhradně jen pro okrajové studenty z vyšších vrstev anebo ze zahraničí. Mezi nejprestižnější soukromé zahraniční univerzity patří – Francouzsko-egyptská Univerzita, Americká Univerzita v Káhiře, Arabská Univerzita Techniky a Lodní dopravy v Káhiře.

Egyptské školství nenabízí jen standardní typy studia, ale i speciální vzdělávací systém, který se nazývá „Azhar školství“. „Azhar školství“ zahrnuje převážně základní vzdělání a je určené pro děti do 14-ti let. Tento typ školství je určen jen pro muslimy a děti jsou ve školách „Azhar“ rozděleny dle pohlaví. Školy Azhar jsou rozeseté po celém Egyptě a vždy jsou součástí modlitebny anebo mešity. Školy nabízejí dětem převážně náboženské vzdělání. Žáci pak mají větší šanci na přijetí na jakoukoliv arabskou univerzitu. „Azhar školství“ bylo vytvořeno pro lepší pochopení muslimského světa.

Dorozumívacím jazykem na státních školách v Egyptě je v první řadě arabština, ale dobře se domluvíte i francouzsky a anglicky. Na soukromých školách se dorozumíte arabsky, francouzsky, německy, anglicky a mnohdy i česky – díky velkému počtu zahraničních lektorů. Náboženské školy, jako je Azhar, jsou dotované „Arabským bratrstvem“28 a vyžadují pouze komunikaci v arabském jazyce. Angličtina pro tento typ školy je nepřípustná a tvrdě trestaná.

I když je země v samotném sousedství se Súdánem a Izraelem, tak v Egyptě nevzniká velký politický tlak a země je udržována v relativním klidu a míru.

4.4 Libyjská arabská lidová socialistická republika

Velká Libyjská arabská lidová republika neboli zkráceně Libye leží v severní Africe u Středozemního moře. Do roku 1951 Libye patřila pod správu Itálie a od roku 1951 si získala svou samostatnost. Podle francouzského velvyslance Charlese Friese se Libye mezi roky 1970 – 1980 dostala do velkého konfliktu s Evropou, a to když zaútočila na sousední

zemi Čad^29 a chtěla ji získat pod svou nadvládu.30 Proto musel čadský prezident požádat Francii o pomoc. Ta do Libye poslala na ochranu francouzskou Cizineckou Legii, která Libyjskou arabskou lidovou sociální republiku ochraňuje i v současnosti.31 Po nepodařeném útoku ze strany Libyjců na Čad se v Libyi začalo mimořádně investovat do ropného průmyslu, který byl v Libyji zastaralý a musel se obnovit. Díky ropnému průmyslu se finanční situace země zlepšila a stát začal také obnovovat celý vnitřní systém země – zdravotní i školský systém.

V současné době je pro místní obyvatele povinná školní docházka od 6 do 15 let, tzn. celé primární vzdělávání, které je pro všechny bezplatné a dotované státem. Vzdělání se v Libyi dělí na tři stupně: na primární (od 6 do 15 let), na sekundární (od 15 do 18 let) a na terciární neboli vysokoškolské, které oficiálně trvá až do 30 let.

Sekundární vzdělávání dále můžeme rozdělit ještě dle oboru, a to na praktické, odborné a všeobecné. Standardní doba studia u praktického oboru je 3 roky a u ostatních dvou oborů 6 let. Studenti praktických oborů zakončují školu zkouškou a studenti odborných/všeobecných oborů ukončují školu maturitní zkouškou, se kterou mohou dále pokračovat na některé z vysokých škol. Podobný systém zastává i terciární – vysokoškolské vzdělávání. Studenti praktických oborů končí školu po 3 letech zkouškou a studenti odborných/všeobecných oborů ukončují své vzdělání státní zkouškou po 5 – 6 letech.

Podle libyjských statistik^32 o vzdělávání pocházejících z roku 2001 se na Libyjskou státní univerzitu zapsalo 217 000 studentů (celkový počet obyvatel Libye v roce 2001 byl 5 148 000).33

Díky postavení nového vzdělávacího systému vzdělanost v Libyi vzrostla o 20%. V současné době se Libye může srovnávat s několika ropnými zeměmi Blízkého východu a celková gramotnost v zemi se pohybuje kolem 91,3% u mužů a 63,4% u žen z celkového počtu obyvatel.

4.5 Maroko

Maroko je dalším multikulturním státem Afriky, jehož státní zřízení je demokratická socialistická konstituční monarchie. Nejvyšším nadřízeným orgánem a panovníkem je král (Mohammed VI.), kterému podléhá vše v celém Maroku. Je nejvyšším panovníkem, velitelem ozbrojených sil, duchovním muslimského národa a také nejvyšším ministrem.

Země dříve náležela pod správu Francie, a proto není problém domluvit se zde francouzsky. Mezi aktivní jazyky Maroka dále patří arabština a berberština, která málem zmizela z povrchu zemského. Maroko je velice tolerantní zemí, v které najdeme arabské obyvatelstvo žijící pohromadě s křesťany i berbery – země je občas místními obyvateli nazývána „země svobody a bohatství“.

Marocké vzdělávání nabízí bezplatné primární a částečně sekundární vzdělání, které je určeno dětem od 6 do 15 let. Dělí se na primární (od 6 do 11 let), sekundární (od 12 do 19 let) a na terciární – vysokoškolské (od 20 let). Sekundární vzdělávání je rozděleno podobně jako u nás v České republice. Při zakončení primárního vzdělávání žáci skládají závěrečný test, který jim buď umožní vstup do dalšího stupně anebo ještě zůstanou v posledním ročníku primárního vzdělávání.

Při vstupu do sekundárního vzdělávání si studenti mohou vybrat mezi praktickým oborem, který trvá 3 roky a je zakončen odbornou zkouškou anebo mají možnost si vybrat všeobecný obor, který trvá 4 – 6 let a je zakončen státní zkouškou anebo i praktickou (záleží vždy na škole). Absolventi 4 – 6-ti letých všeobecných oborů pak mají jedinečnou možnost jít studovat na celkem 14 vysokých státních univerzit a několik málo soukromých (Anglo-americká, Anglo-marocká apod.) škol v Maroku. Marocké vysoké školy patří mezi prestižní školy v celé Africe, jediným problémem těchto škol je to, že se její absolventi špatně zařazují do pracovního procesu. Absolventi totiž odmítají dále se svým vzděláním žít v Maroku a odcházejí za lepším životem do Evropy anebo do USA.

Největším problémem v Maroku je však vzdělávání dívek pocházejících z odlehlých vesnic a samot, z rodin ortodoxních muslimů. Rodiče těchto dívek odmítají posílat své dcery do školy, a tak se velice často stává, že se rodiče nezletilých dívek potýkají se zákonem^34, který je v Maroku velice důsledný. V Maroku je vzdělávání privilegované a důležité pro život a chod celé společnosti. Samotná gramotnost v zemi se v dnešní době v roce 2009 pohybovala kolem 80% u mužů a 70% u žen z celkového počtu 32 700 000 obyvatel.

4.6 Mauritánská islámská republika

Mauritánská islámská republika je zemí, která jako jediná muslimská země uznává Izrael jako nezávislý stát. Od roku 1960 až do nedávna měla Mauritánie s Izraelem vynikající diplomatické styky, které byly počátkem roku 2009 zmraženy, a velvyslanci Izraele byli ze země vyhnáni. V současné době je v čele diktátor – generál Mohamed Oulda Abdela Aziza, který v létě roku 2008 svrhnul vojenskou intervencí vládu a nejvyšší představitele státu uvrhnul do vězení. Generál Aziza přerušil svým vojenským převratem výborné diplomatické styky s izraelským státem a mezinárodní smlouvy s USA a OSN.35

Do počátku roku 2009 Mauritánie patřila do tzv. Ligy arabských států^36, jenž měla být bližším krokem k míru na Blízkém východě.37 V současné době Mauritánie prochází celkovým zmrazením veškeré komunikace se světem a vnitřním rozpadem systému. Ohrožen je nepříliš starý vzdělávací systém, který pochází od francouzských kolonistů z 60. let minulého století.

Vzdělávání v Mauritánii bylo velice obtížné a zdlouhavé. Téměř do roku 1950 v Mauritánii neexistovala ani jedna škola a gramotnost v zemi byla mizivá. Teprve s příchodem nových kolonistů z Francie se vše změnilo, do země začaly mířit misie a mauritánský lid se začal vzdělávat. Nejdříve ke vzdělávání sloužily místní modlitebny, kostely a obřadní ohniště. Později se v Mauritánii začaly stavět školy a v 70. – 80. letech minulého století se gramotnost zvýšila na 4 – 10% z celkového počtu obyvatel. V roce 1987 byla v Mauritánii zavedena povinná školní docházka pro všechny děti od 6 do 14 let, která byla hrazena státem – tedy kromě školních pomůcek, knih a obědů. O to se musela vesnice anebo rodina dětí postarat sama. Díky zavedení povinné školní docházky se primární gramotnost zvedla v roce 2002 na 88% z celkového počtu 3 086 000 obyvatel. Samotná čísla a statistiky jsou samozřejmě založená na zapsaných studentech do škol, nikoliv na studentech, kteří se podrobují domácímu vzdělávání anebo na těch, kteří do škol vůbec nenastoupí.

Počátkem roku 1995 byl v Mauritánii kompletně přepracován vzdělávací systém z dřívějších let a vzdělávání bylo rozděleno na pre-primární (od 4 do 6 let), primární (od 6 do 11 let), sekundární (od 11 do 18 let) a na terciární – vysokoškolské vzdělávání (od 18 do 30 let).

Pre-primární vzdělávání je pro děti, které se připravují pro vzdělávání. Tento stupeň není povinný. Je vhodný převážně pro rodiny, které touží po tom, aby jejich dítě mělo šanci na terciární vzdělávání.

Primární vzdělávání je od 6 do 11 let a je zakončené ústní a písemnou zkouškou před státní komisí, která rozhodne o budoucím zařazení studenta do sekundárního vzdělávání.

Sekundární vzdělávání je pro děti od 11 do 18 let a je rozděleno na praktickou část, která trvá 3 roky a je ukončené praktickou a ústní zkouškou před státní komisí. Dále se sekundární vzdělávání dělí na všeobecné, které trvá 7 let a je ukončené praktickou a ústní zkouškou před státní komisí. Absolventi 7 letého všeobecného vzdělávaní tak mají možnost pokračovat dále v terciárním vzdělávání na jedné z mauritánských státních univerzit anebo získat stipendium a studovat v zahraničí.

Terciární vzdělávání v Mauritánské islámské republice patří mezi kvalitní, a to hlavně díky univerzitě^38 v hlavním městě Nuaškott, která spolupracuje v prvé řadě s Německem, Izraelem a USA. Studenti tak mají větší možnost poznat svět z různých pohledů a dostat se díky mezinárodním smlouvám o vzdělávání i do jiné země.

Počátkem roku 2009 bylo terciární – vysokoškolské vzdělávání silně ohroženo při vojenské intervenci generála Azizy, který chtěl celou univerzitu uzavřít a zakázat studium. Po dohodě se svým poradcem od tohoto činu upustil a univerzita se vrátila ke své práci. Univerzita v Nuaškottu je největší státní univerzitou v Mauritánii, která je dotovaná světovými bankami.39

Terciární – vysokoškolské vzdělávání se v Mauritánii rozděluje na odborné a všeobecné. Odborné vzdělání probíhá v rozsahu 5 – 6 let a je ukončeno státní odbornou zkouškou. Všeobecné vzdělání probíhá 2 – 3 roky a je ukončeno státní zkouškou. Většina absolventů odborných oborů (medicína, technologie apod.) odchází za prací do Evropy anebo do USA, kde naleznou lepší uplatnění a životní podmínky.

V současnosti je systém vzdělávání „na mrtvém bodě“, protože generál Aziza odmítá jakékoliv mezinárodní smlouvy a jakákoliv práce navíc ve vzdělávání by mohla vzbudit nepříjemnou vlnu násilí.

4.7 Súdán

Súdán je místem, které je už od svého osamocení v roce 1956 neustále v bouři válek a nepokojů. Proto je země v současné době považovaná za velice nestabilní. Pecháček a Šterba ve své studii o Súdánu a Dárfůru uvádějí, že Súdán je prakticky už čtyři desetiletí v neustálých konfliktech, občanských válkách a hladomorech.40

Téměř čtyřicet let v Súdánu probíhá nesmyslná občansko-nábožensko-etnická válka – muslimové proti křesťanům a muslimové proti původnímu africkému obyvatelstvu. Tato válka, která je též označovaná jako „válka v Dárfůru“ měla příměří jen dva roky, a to v roce 1990 – 1992. V roce 2005 chtěla Súdánská osvobozenecká fronta podepsat příměří, ale bez úspěchu. Další pokus o příměří nastal až koncem srpna 2009. Analytička Gill Lusková uvedla pro internetový zpravodajský portál ihned.cz^41, že podepsání příměří by nemělo vést k domněnce, že konflikt v Dárfůru je zcela vyřešen. Podle Luskové je konflikt v Dárfúru pouze pozastaven.

V současné době je Súdán neoficiálně rozdělen na dva sektory – na severní a západní Súdán. Na severu země vládne tvrdý muslimský svět, který je dotovaný z Blízkého východu a některých východních zemí (Čína, Severní Korea a dříve i z Ruska).

Severní Súdán si za posledních pár desetiletí vydobyl svou tzv. samostatnost – disponuje velkou politickou a vojenskou mocí, která se značně promítá na jakémkoliv vzdělávání i životě obyčejných lidí.

Na území severního Súdánu se v současné době nachází jedna univerzita s třemi fakultami, které jsou zaměřeny na výuku pozemní a vzdušné obrany, medicíny a techniky. Všechny tyto tři fakulty jsou velice důležité pro chod války, a to si zdejší politický systém silně uvědomuje – veškerý život místních muslimů a těch, kteří museli konvertovat na islám, je silně propojen s vojenským systémem. Svou zbraň v Súdánu má každý školák a kdo neumí střílet, není v tomto světě ničím. Děti mimo oblast Dárfůr a středního Súdánu jsou vzdělávané většinou vždy při mešitách anebo modlitebnách, a to už od 5 let. Samotný vzdělávací systém v Súdánu není nijak rozdělen. V Súdánu neexistuje primární, sekundární ani terciární vzdělávání. V Súdánu funguje jen systém armády, který je zde zakořeněný už několik desítek let. Pokud žák absolvuje správně náboženské vzdělávání při mešitách, které trvá většinou 5 let, tak musí určitou dobu strávit v přímém boji s nepřítelem a poté má právo studovat na univerzitě (upřednostňují se studenti z ortodoxních muslimských rodin).

To znamená, že už desetileté děti^42 se stávají vojáky a útočí na své rodiny a příbuzné v Súdánu.

Na druhou stranu v jižním a středním Súdánu platí úplně jiné podmínky. Lidé, kteří jsou z větší části křesťanského anebo domorodého vyznání a snaží se v Súdánu žít bez jakýchkoliv problémů. Bohužel jsou tyto regiony velkým cílem muslimských radikálních skupin ze severu, které se nazývají Džandžavíd.43 Tyto skupiny jsou rozděleny na několik frakcí a téměř neustále napadají lidi z jižního a středního Súdánu. Dříve se snažili Džandavídové napadat i uprchlické tábory – to jim však OSN zamezila, a proto se primárně soustředí spíše na střední a jižní Súdán.

Kvůli neustálým bojům a napadání v této části Súdánu nefunguje téměř žádný systém vzdělávání. Súdánští rodiče se bojí pouštět své děti do jakýchkoliv vzdělávacích center, a proto je raději vzdělávají doma anebo v uprchlických táborech.

Světová organizace „Lékaři bez hranic“ udává, že v roce 2008 napadl Severo-súdánský vojenský tým LRA (Boží vojáci) jižní Súdán společně s okolními vesnicemi dalších států a zanechal po sobě jen vydrancované domy, znásilněné ženy a mrtvé muže, snažící se chránit své rodiny. Z místní školy ve vesnici Rimoro unesli vojáci LRA 35 dětí a učitele, kterého později popravili před zraky dětí.44

Podobně vyhrocené situace jsou v zemi na denním pořádku. Lidé jsou v Súdánu utlačováni a děti ve věku od 6 do 14 let jsou unášeny Džandžavídovci a skupinami LRA k tomu, aby konvertovaly na islám a byli z nich vycvičeni nemilosrdní vojáci. Ti, kteří odmítnou anebo nevydrží několika set kilometrový pochod zpět na své území jsou cestou popraveni.

Historie súdánského vzdělávacího systému uvádí, že v zemi ještě před rozpoutáním bojů v Dárfůru panoval dokonalý vzdělávací systém. Školní docházka byla zcela zdarma a povinná pro všechny děti od 5 do 14 let. Vzdělávací stupně se dělily na pre-primární (od 5 do 6 let), na primární (od 7 do 11 let), na sekundární (od 12 do 19 let) a na terciární – vysokoškolské (od 20 do 35 let). Sekundární a terciární vzdělávání poskytovalo studentům možnost studovat a pracovat v zahraničí, a to hlavně díky mezinárodním smlouvám o vzdělávání. Kolem 60. let minulého století súdánští studenti patřili mezi nejlepší studenty, kteří studovali na výměnných pobytech Univerzitu Karlovu v Praze.45 Gramotnost v zemi se tedy pohybovala na vysoké úrovni a súdánské univerzity patřily mezi velmi významné na celém africkém kontinentu. V současné době je gramotnost v zemi rozdělena na dvě části – na jedné straně je velice mizivá díky neustálým útokům a napadání z druhé strany – jejíž vzdělanost je vyšší. Gramotnost v jižním sektoru Súdanu se pohybuje na 25% a v severním sektoru Súdanu na 85%.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzdělávací systém v Africe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.