Publikace vznikla v rámci programu rozvoje vědních oblastí na Univerzitě Karlově (PRVOUK) P 04 Institucionální a normativní proměny práva v evropském a globálním kontextu a s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné organizace RVO: 67985963.

Copyright © Jan Němeček, Daniela Němečková, 2015

Cover © Karel Kárász, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2015

ISBN (e-pub) 978-80-7425-494-9

ISBN (mobi) 978-80-7425-495-6

ISBN (pdf) 978-80-7425-496-3

Augustin Přeučil (KDVS)

Prolog

Každá doba má své hrdiny, ať v kladném, aťv záporném slova smyslu, druhou světovou válku a československý odbojnevyjímaje, naopak: právě zde diferenciace obou protikladů vrcholila. Pohříchu tovšak bývá spíše jen hledání kladných hrdinů, takových, kteří sestávají příkladem pro celou společnost a zejména pro její mladougeneraci. Nicméně však existovaly i příběhy těch, kteří zradili. Jedentakový vám budeme vyprávět. Je to smutný příběh, na jehožkonci byl jen stručný úřední záznam, založený v zažloutlém archivnímspisu Mimořádného lidového soudu v Praze s datem 14. dubna 1947:

„V trestní věci proti Augustinu Přeučilovi, narozeném 3. VII . 1914 v Třebsíně, okres Neveklov, příslušného do Třebsína, okres Neveklov , ženatého, obchod. kol., národnosti české, řím. kat., posledně bytem Měchenice 130, okres Zbraslav pro 3/1, 1, 11 retribučního zákona byl vykonán rozsudek smrti v 9.50 hod. večer na nádvoří pankrácké věznice neveřejně v přítomnosti v protokolu u hlavního přelíčení uvedených osob a mistra popravčího.

Smrt v 10.05 hodin večer konstatoval vrchní justiční lékař MUDr. Navara.“ 1

Kdo byl Augustin Přeučil a proč se jeho jméno stalo synonymem zrady? O tom je následující příběh…

I.
Co předcházelo

Šlo o zdánlivě banálníživotní příběh: Nad Evropou se v létě 1914 rychle stahovalamračna blížícího se válečného požáru netušených rozměrů. Ozvěny výstřelů v Sarajevu, jež zasáhly následníka rakouského trůnu Františka Ferdinanda d’Estea jeho choť Žofii, rychle spěly k válečnému konfliktu. Do těchto bouřlivých dní se v malé osadě Třebsín v lesíchnedaleko soutoku Vltavy a Sázavy narodil 3. července 1914 v rodině řezníka a hostinského Augustina Přeučila a jeho ženy Marie, rozené Řehákové jejich syn. Pokřtěn byl 19. července v rukousvého kmotra, řídícího učitele Františka Přeučila z Dolních Sekyřan jako Augustin Václav Jaroslav.

Po absolvování pětitřídní obecné školy v Hradišťku nastoupil ke čtyřletému studiu měšťanské školy v Neveklově a po jejím ukončení se vyučil a pracoval jako obchodní příručí u Václava Řeháka v Třebsíně. V roce 1935 se přihlásil do civilní letecké školy při ministerstvu veřejných prací v Praze-Letňanech, kde po tříměsíčním výcviku obdržel diplom sportovního pilota.2 To předurčilo i jeho následující vojenskou dráhu.

Dne 28. března 1936 se podrobil vojenskému odvodu se závěrem: „Schopen, slabší tělesné konstrukce bez dokumentovaných chorobných změn, pevná jizva po operaci slepého střeva a po operaci levostranné kýly tříselné. Odveden.“3 Dne 1. října téhož roku byl přidělen k Vojenskému leteckému učilišti v Prostějově. Po absolvování výcviku a poddůstojnické školy v Chebu byl rok poté, 15. listopadu 1937, přemístěn k 74. letce leteckého pluku 6, kde 1. prosince povýšil na svobodníka a byl jmenován pilotem-letcem. V řadách československého letectva prožil dramatické události podzimu 1938 a v důsledku zářijové všeobecné mobilizace se také pozdržel jeho odchod do zálohy. V činné službě proto zůstal až do okupace českých zemí v polovině března 1939, když byl už koncem ledna přemístěn k leteckému pluku 1, k letce do Milovic.

To se však již naplňovaly poslední dny druhé republiky. Dne 15. března 1939 přišla okupace českých zemí nacistickým Německem a o den později vznikl Protektorát Čechy a Morava. Tím se dovršilo úsilí nacistického Německa o rozbití česko-slovenského státu. Jednání československých představitelů, prezidenta Emila Háchy a ministra zahraničních věcí Františka Chvalkovského v Berlíně oné osudné noci ze 14. na 15. březen 1939 skončilo podpisem dohody, jíž se odevzdával „osud lidu českého a českých zemí s důvěrou do rukou vůdce Německé říše“.4

Podle článku 7 Hitlerova výnosu o vzniku Protektorátu Čechy a Morava ze 16. března „říše poskytuje protektorátu vojenskou ochranu“. To znamenalo likvidaci československé armády a odchod jejích příslušníků do civilu. Znamenalo to také Přeučilův odchod z řad armády, kdy nastoupil 1. dubna nejprve jako prodavač a poté jako jednatel a účetní konfekční firmy Rolný ve Vodičkově ulici v Praze.

Co se dělo poté, to známe bohužel jen z vlastní Přeučilovy poválečné výpovědi při vyšetřování jeho spolupráce s německými okupanty, a proto je třeba při hodnocení jeho slov velká opatrnost. Někteří autoři dokonce naznačují, že přímo nabídl své služby německé Luftwaffe, avšak jako Čech byl prý odmítnut.5 Nemáme o tom žádné svědectví ze strany gestapáků, kteří později měli jeho případ v referátu, pouze zprostředkované informace od jiných zaměstnanců gestapa, kteří s ním přišli do styku jen okrajově.

Přeučil se měl poté, co si našel nové zaměstnání v centru Prahy, začít scházet se svými kamarády z dob vojenské služby v zábavním podniku U Šenfloků na Václavském náměstí. Jednoho letního dne, 19. července 1939, se potkal v této restauraci s prostitutkou, kterou znal ještě z doby svého vojančení. Ta se jej měla dotázat, jak to, že ještě není v Polsku jako jeho kamarádi. Přeučil jí opáčil, že on už jedná s brazilským konzulátem v Praze o udělení víza, aby se dostal do ciziny. Po rozhovoru s ní pak odešel na konzulát, aby si vyzvedl vízum, když potřebné doklady k němu předal tomuto úřadu již dříve: „Chcel som sa dostať do cudziny, aby som v nejakej cudzej armáde mohol slúžiť ako letec proti Nemcom…“, zaznamenal po válce slovenský vyšetřující jeho vysvětlení motivace odchodu do zahraničí při výslechu.6 Otázkou ale zůstává, jak to chtěl realizovat právě z Brazílie…

Mladý Augustin Přeučil (druhý zleva) před hospodou na Závisti v Posázaví, předválečná léta (sbírka V. Šmeráka)

Při odchodu z diplomatického úřadu jej však čekalo nepříjemné překvapení: cestu mu zastoupili tři muži, kteří se legitimovali jako příslušníci německé tajné státní policie – gestapa a zatkli ho. Vzápětí byl převezen do ústředí pražského gestapa, do budovy Petschkova paláce v Bredovské ulici, kde byl ihned podroben výslechu. V jednom z gestapáků údajně poznal muže, který seděl v restauraci U Šenfloků u vedlejšího stolu a jenž měl odposlechnout rozhovor s onou prostitutkou.

Co následovalo, známe opět pouze z jeho – dosti často upravovaných a měněných – svědectví před poválečným soudem. Gestapo po něm údajně chtělo identifikovat jednoho člověka („Karla“), který měl zprostředkovávat odchody československých letců za hranice. Když snaha o navázání kontaktu neměla úspěch, gestapo mu nabídlo „službu agenta, ktorý by im podal správy pre aké oni mali záujem. Najviac za zaujímali o československých letcov, ktorí sa nachádzali v Brunovicích [rozumí se Małe Bronowice – pozn. aut.] v Poľsku“. V jeho případu se svými sadistickými praktikami angažoval smutně proslulý kriminální komisař Oskar Fleischer z kontrašpionážního referátu III. pražského gestapa a také kriminální asistent Karl Herschelmann.

Přeučil souhlasil, i když v jeho poválečných výpovědích najdeme nejrůznější mutace této události, včetně toho, že byl k přiznání donucen bitím, že se o svém poslání dozvěděl až na cestě autem z Prahy, nebo že podlehl výhrůžkám, že pokud nebude spolupracovat, bude on i jeho rodiče posláni do koncentračního tábora. Nutno dodat, že pro celý příběh je typický diametrální rozdíl mezi tím, co po válce vypovídal Přeučil a co vypovídali někteří dopadení příslušníci gestapa. Na obou stranách byla totiž jediná snaha – zachránit si krk před oprátkou, která se nad zúčastněnými v důsledku dikce retribučních zákonů houpala.

Nelze nezmínit ještě jednu hypotézu, se kterou přišel historik Jaroslav Čvančara. Jednalo se o příběh mladé dívky z Třebsína, Marušky Jarůškové, do níž se Přeučil před válkou zamiloval, byla to však láska neopětovaná. Jednoho dne mladou ženu nalezli mrtvou ve Vltavě, pod dnešní Smetanovou vyhlídkou. Vyšetřování případu četníky však skončilo neúspěšně. Čvančarovo pátrání u pamětníků objevilo svědectví, že ji snad měl zabít Přeučil za pomoci jistého Macha – jak to měl Mach přiznat později na smrtelné posteli. Z toho Čvančara vytvořil hypotézu, že gestapo se mohlo o vinících vraždy dozvědět a pod tímto tlakem donutit Přeučila ke spolupráci… To je ovšem hypotéza, založená pouze na nepříliš spolehlivé lidské paměti a neověřená z jiných zdrojů.7

S gestapem byla dohodnuta forma zasílání zpráv na krycí adresu do Prahy na jméno Bedřich Smetana, zubní lékař, Husova ulice. Nacisté hledali cesty, jak zjistit informace o rozvíjejícím se československém odboji v Polsku a zejména o kanálech, kterými odcházeli do exilu českoslovenští vojáci. Přeučil byl ten, který je měl získat…

II.
V osidlech zrady:
přes Polsko do Francie

V noci z 22. na  23. července 1939 pražské gestapo odvezlo Přeučila na hranice s  Polskem do okolí Fryštátu. Tam upozornilo německou finanční stráž, aby ho propustila přes hranice. Po válce k tomu slovenský zapisovatel zaznamenal následující Přeučilova slova: „Pri odchodu mi povedali, že aby som sa vrátil buď späť, alebo aby som tam vyčkával. Keď som prišiel do Fryštátu, bol som zadržaný poľskou políciou, odkiaľ som bol dodaný… do Brunoviec [!] do internačného tábora.“ 8

Téhož dne tak dorazil Přeučil na místo určení: k československé jednotce v Małých Bronowicích. Písař jednotky zapsal do jmenného seznamu pod pořadovým číslem 463 jeho nacionále: Svob. let. (bývalé kmenové těleso letecký pluk 1) Augustin Přeučil, nar. 3. 7. 1914 v Třebsíně, okr. Benešov, domovská příslušnost Třebsín, náboženství čsl. (tedy Československá církev husitská), stav svobodný, národnost česká, povolání obchodník, školní vzdělání čtyři třídy měšťanky, poslední bydliště Třebsín, otec Augustin Přeučil, matka Amalie [!], roz. Řeháková, přidělen k letecké peruti. 9 Nebyl jediným, kdo se toho dne přihlásil do československé vojenské skupiny, nazývané také polský (či československý) legion: celkem bylo spolu s  ním v jednotce prezentováno 21 mužů. 10

Jednotka vznikla 30. dubna 1939, kdy na československém konzulátu v Krakově tamní konzul Vladimír Znojemský, jenž odmítl předat svůj úřad do rukou německých diplomatů, přednesl shromážděných československým uprchlíkům prohlášení: „Veden vážnou starostí o  osud naší emigrace, zejména vojenské, rozhodl jsem zřídit zvláštní ubytování pro důstojníky a poddůstojníky a vojíny v pres[enční] službě. Podle předpisů československé armády její příslušníci za všech okolností, tedy i v cizině jsou povinni zachovati vojenskou kázeň. Proto v  nových místnostech bude zaveden přísný vojenský řád… Společné ubytování s  vojáky může býti provedeno i těm Čechoslovákům záložníkům neb nevojákům, kteří se budou chtíti dobrovolně podřídit vojenskému pořádku a kázni. Povolení k ubytování dává konzulát. Rovněž registraci nově přicházejících příslušníků vojska a těch nevojáků, kteří se vojenské kázni podrobit chtějí, bude napříště provádět konzulát. Očekávám od vás, že svou nekompromisní láskou k vlasti, ukázněností, svorností a svým bezúhonným vystupováním budete nejlepšími propagátory československé věci zde v Polsku i jinde v  cizině. Vojáci jsou výkvět národa a musí jím zůstat za  všech okolností.“ 11

Toto prohlášení je možno nazvat historickým, neboť jím byl položen základ první československé vojenské jednotky v zahraničí po nacistické okupaci českých zemí, tzv. polského legionu. Záhy se však objevily závažné problémy, spočívající jak v narůstajícím počtu uprchlíků – vojáků z protektorátu, tak i v chybějících finančních prostředcích na jejich další zabezpečení na polské půdě.

Vzhledem k tomu, že zprvu nebyla šance na oficiální budování československé vojenské jednotky na polské půdě, ukázalo se jako možné řešení vyjednávání československého vyslance v Paříži Štefana Osuského s francouzskou vládou. Jelikož ani Polsko, ani Velká Británie s Francií nemohly na svém území budovat vojenské jednotky složené z cizích státních příslušníků, bylo dohodnuto, že jediným v dané chvíli schůdným řešením je vstup československých vojáků do francouzské cizinecké legie, a to za předem dohodnutých podmínek.12

Již 20. května 1939 přijel do Krakova nejvyšší politický představitel československé akce v Polsku legační rada Jiří Zedtwitz, který vojenské skupině přednesl podmínky vstupu do francouzské cizinecké legie: „Čechoslováci, kteří budou přijati… zůstanou pohromadě, aby v případě války mohli tvořit vlastní československou jednotku v boji za československou nezávislost. Budou dáni k dispozici ústřední československé vládě. Důstojníci všech hodností budou přijati v hodnosti souslieutenanta, to je v hodnosti asi československého poručíka s vojenskou akademií… Důstojníci budou prozatím zařazeni do koloniálních vojsk, poddůstojníci a mužstvo pak výhradně do cizinecké legie a  budou převzati jako vojíni…“

V podmínkách se dále pravilo, že v zájmu „naší národní věci“ je, aby „co nejvíce Čechoslováků vstoupilo do francouzské cizinecké legie, poněvadž budou tvořiti kádr poddůstojníků a instruktorů pro naše národní vojsko, které bude zřízeno ihned v počátcích válečného konfliktu. Jakmile dojde k válce, budou dáni československému národnímu vojsko k dispozici všichni českoslovenští příslušníci a budou zařazeni do našich jednotek.“13 Dále byly ještě specifikovány předpoklady pro vstup do jednotek leteckých.

Valná většina příslušníků vojenské skupiny souhlasila dobrovolně s těmito podmínkami, a tak byl 22. května připraven první transport do Francie, s nímž odjela její převážná část přes Gdyni polskou lodí Batory do Francie. „Nálada odjíždějících byla velmi dobrá,“ napsal ve své zprávě Znojemský.14 Po příjezdu do Francie vznikly ovšem jisté komplikace: „… ti lidé nebyli dostatečně informováni o tom, do čeho jdou… je třeba, aby všichni o tom byli již před odjezdem informováni.“15 Reakce z Polska byla rezolutní: „Pokud jde o prvý krakovský transport: Všichni lidé byli naprosto přesně informováni o tom, co je čeká. Byl jsem sám v Krakově. Přípis Kumpošta,16 který byl přečten, byl absolutně jasný… Všichni lidé to vzali na vědomí a podepsali. Soudím, že je třeba použít nátlaku proti lidem, kteří patrně podepsali podmínky jenom proto, aby se dostali do Francie.“17

Aby se předešlo podobným komplikacím, musel při následujících transportech podepsat každý odjíždějící již v Krakově závazek tohoto znění: „Zavazuji se, že po příjezdu do Francie vstoupím do cizinecké legie, jestliže z jakýchkoliv důvodů nebude možno mne zařadit do jiné části vojska. Současně beru na vědomí, že jestliže tento závazek nedodržím, budu odeslán přes německou hranici domů.“18 Stav vojenské skupiny však nově příchozími rychle narůstal a transporty do Francie tak musely pokračovat i nadále.

Dobrovolníci, kteří uprchli z protektorátu do Polska,

před čs. konzulátem v Krakově (VÚA-VHA)

Byl Přeučil jediným agentem gestapa, který byl vyslán do zahraničního odboje, aby získával zprávy pro německé úřady? Nepochybně ne, ale problém je s důkazním materiálem. Následující roky druhé světové války smazaly řadu stop, které by mohly osvětlit i toto tajemství. Je však očividné, že velení československé jednotky v Polsku s podobným nebezpečím počítalo a  nově příchozí si prověřovalo. Vedle Přeučila, jenž této pozornosti unikl, byli i další, kteří tolik štěstí neměli: 24. června 1939 byl polské policii předán kpt. pěch. v zál. František Procházka . Záznam v Deníku polského legionu jeho případ popisuje takto: „Dnešním dnem byl vyloučen z vojenské skupiny kpt. pěch. v zál . František Procházka pro nečestné jednání a poškození dobrého jména skupiny . Jeho skutky jsou v úředním hlášení uvedeny takto: ve dnech 17. a 18. června prohýřil 100 zlotých, které mu byly svěřeny jako hospodáři vojenské skupiny k výplatě žoldu. Byl na  německém konzulátu, kde přijal 50 zlotých za zprávy. Sám se přiznal, že jeho žena je činná u gestapa. Byl předán polské policii.“ 19

Nejtěžším odhaleným případem se stal rtm. v zál. Antonín Vašíř, jenž byl ve vojenské skupině zaregistrován 12. července 1939.20 Poláci pak informovali vedení skupiny o jeho údajné popravě, nicméně Vašířova osoba se objevuje znovu po druhé světové válce před Mimořádným lidovým soudem v Brně. Byl před něj postaven proto, že v roce 1939 po svém návratu z Polska domů udal brněnskému gestapu Františka Albrechta a Emila Řehůřka pro organizování odchodu Čechů do nově se tvořící československé vojenské jednotky v Polsku a zavinil stíhání dalších 50 lidí. Trest byl nemilosrdný: odsouzen k 18 letům těžkého žaláře, propadnutí majetku a trvalé ztrátě občanské cti.21

Pro podezření ze špionáže byl 28. srpna 1939 Polákům předán i voj. Vítězslav Kárník, který několikrát od legionu uprchl a opět se vrátil.22 Je možné, že gestapo získalo některé údaje i od dalších navrátilců z československé jednotky v Polsku. Zatím však žádný takový případ – s výjimkou Vašíře – nebyl zdokumentován. Řada příslušníků polského legionu však byla z jednotky vyloučena z nejrůznějších důvodů, podle neúplných údajů evidenčních listů se jednalo o 44 příslušníků. Důvody byly pestré: nesouhlas s podmínkami vstupu do francouzské armády, nekázeň, „štvavé debaty“, nekamarádské chování, svévolné vzdálení apod.23 Nelze ale doložit, zda některé případy „svévolného vzdálení“ nebyly z důvodu návratu zpět do protektorátu se získanými informacemi.

Později, v britském exilu, při projednávání nominace konzula Vladimíra Znojemského do vládní delegace pro osvobozené území byla na zasedání československé exilové vlády zmíněna ještě osoba jakéhosi Pospíšila, údajně vyslaného gestapem, který měl být také předán polské policii, s podmínkou, že nebude vydán Němcům.24 Bohužel bližší údaje k tomuto tvrzení chybějí. Jmenné seznamy polského legionu uvádějí tři osoby tohoto jména (des. František Pospíšil /pozdější člen paraskupiny BIVOUAC/, svob. Hynek Pospíšil, voj. Jaroslav Pospíšil). Ani jeden z nich ale není ve spisech označen jako osoba, která by se (na rozdíl od výše uvedených) dopustila spolupráce s nepřítelem.25

Že však nebyly obavy z úniku informací plané, svědčí hlášení německého konzulátu v Krakově z 23. června 1939 německému ministerstvu zahraničních věcí. Jsou v něm popisovány – a poměrně velmi přesně – poměry na tamním československém konzulátu, včetně např. jmen osob působících na konzulátu, přesného počtu osob přepravených 17. června transportem do Francie apod. Údaje je měli Němci získat od nejmenovaného důvěrníka, který musel být přímo u zdroje informací (tedy od zdroje uvnitř polského legionu). Není vyloučeno, že se jednalo o zmíněného kpt. Procházku.26

Přeučil ani Vašíř to pochopitelně být nemohli vzhledem k jejich pozdějšímu příchodu k jednotce. Přeučilovy informace navíc nesměřovaly do rukou německé diplomacie, ale přímo pražskému gestapu na krycí adresy. Ačkoliv se snažil po válce vyvrátit, že z Polska žádné zprávy neposílal, výpovědi zatčených příslušníků pražského gestapa jeho výpovědi vyvracejí.

Podle svědectví kriminálního zaměstnance a tlumočníka gestapa Jiřího Pittera původní Přeučilovo zadání znělo takto: vrátit se po čtrnácti dnech z Polska zpět se zprávami, to však neučinil.27 Stejně a ještě obšírněji vypovídal v Přeučilově případě i další z tlumočníků gestapa Josef Chalupský. Vzhledem k tomu, že se Fleischer i Herschelmann, kteří Přeučila do exilu vysílali, po válce nedočkali spravedlivého trestu a tedy ani výpovědí před vyšetřujícími orgány, musíme vzít za vděk zprostředkovaným svědectvím právě Chalupského, který pro oba jmenované jako tlumočník pracoval a byl s nimi v pravidelném kontaktu. Jako krycí adresa sloužil Přeučilovi zmíněný kontakt na B. Smetanu. Podle Chalupského se Smetana o své roli (coby krycí adresy) dozvěděl teprve po Přeučilově odchodu do Polska, kdy mu oba pražští gestapáci nařídili, aby – až dorazí z ciziny nějaký lístek – jim ho okamžitě předal.28

Němci pochopitelně nespoléhali v otázce zpráv o československém exilu jen na vlastní konfidenty. Není jisté, do jaké míry se dostalo gestapu a vojenské obranné službě (abwehru) konkrétních informací o vznikajícím zahraničním odboji ze slovenské strany. Úřady tehdejší samostatné Slovenské republiky o něm zachytily řadu zpráv a v několika případech dokonce měly k dispozici výpovědi navrátilců od československé jednotky. Je ovšem otázkou, do jaké míry dokázaly rozlišit míru pravdivosti získaných informací. Výpovědi poskytují široké spektrum: na jedné straně úplné dezinformace, kde jako příklad je možno uvést výpověď svob. Břetislava Vrzalíka, který při výslechu uvedl: „Légia má posádky v Katoviciach, Bilsku, hlavný veliteľský stan je v Krakove. V čele stojí gen. Hrabčík, gen. Homola a ešte asi 6 generálov, ktorých mená nepoznám. Z nižších dôstojníkov je tam por. Morávek, škpt. z Přerova, spolu je tam asi 60 dôstojníkov. Celá légia má dnes 10 000 mužov a je vyzbrojená československými zbraňami. Je to motorizovaná pechota a letectvo.“29 Slovenské úřady však naproti tomu získaly i natolik přesné údaje o krakovské vojenské jednotce a o převáděcí síti, že i dnes je lze použít jako jeden ze základních zdrojů pro poznání života vojenské jednotky v Małých Bronowicích.30

Není proto divu, že v některých případech si československý zahraniční odboj zpravodajsky prověřoval údaje o nově příchozích přímo v místě jejich pobytu před odchodem za hranice. Např. při prověřování příslušníků jednoho z transportů z Polska do Francie byly zjištěny nesrovnalosti u Slováka Matyasowského. Proto z příkazu plk. Františka Moravce jeden z důvěrníků na Slovensku zmíněného prověřoval a zjistil, že byl před svým odchodem do Polska v písemném spojení se slovenskými vládními politiky Vojtechem Tukou a Ferdinandem Ďurčanským. Pro podezření z vyzvědačství byly pak na Matyasowského upozorněny francouzské bezpečnostní úřady.31

Již z Polska začal Přeučil plnit své poslání a poslal na smluvenou krycí adresu B. Smetany do Prahy první zprávu. Ačkoliv po válce tvrdil, že to byl jen pouhý pozdrav a že v dopise žádné informace neposílal, jiná, také poválečná svědectví ze zdrojů pražského gestapa (J. Chalupského) potvrzují, že v šifrované formě poslal na obyčejné pohlednici konkrétní údaje o počtu letců v bronowickém táboře. Pohlednice s pozdravy poslal také rodičům, nejprve z Krakova, poté z Gdyně na cestě na Západ a konečně třetí už z Francie.

Příslušníci čs. vojenské jednotky v Malých Bronowicích u Krakova,

28. července 1939 (VÚA-VHA)

Šestnáctý srpen 1939 byl posledním Přeučilovým dnem v Małých Bronowicích. Toho dne ráno byla pro účastníky pátého transportu sloužena mše svatá v tamním farním chrámu a tři hodiny nato proběhla na nádvoří bronowického tábora slavnostní přísaha za přítomnosti konzula Znojemského. Ten ve svém proslovu připomněl, že zatímco jedni odjíždějí do Francie, druzí zůstávají v Polsku, aby všichni bojovali proti společnému nepřáteli. Jak musela asi Přeučilovi znít závěrečná slova československého diplomata, který prohlásil: „Ať jsou podmínky jedněch horší nebo lepší podmínek těch druhých, nikdo nechť druhému nezávidí a bojuje ze všech sil tak, aby se mohlo zase říci, že Čechoslovák je nejlepším vojákem!“32

Následovala slavnostní přísaha, přečtená faktickým velitelem legionu pplk. Ludvíkem Svobodou a stvrzená hromovým: „Tak přísaháme!“ od nastoupených odjíždějících vojáků. Svoboda pak v  krátkém proslovu na rozloučenou požádal odjíždějící, aby v nastávajících událostech volili raději smrt než nesplnění svého úkolu. Všichni členové transportu pak museli podepsat závazek vstupu do cizinecké legie. Večer pak celý transport odpochodoval pod polským, československým a francouzským praporem do  Krakova, kde za zpěvu českých a slovenských písní prošel hlavními ulicemi (také kolem místního německého konzulátu), vzdal čest u hrobu polského neznámého vojína a dorazil na nádraží. Bylo vidět, že situace mezi Německem a Polskem se vyostřila, protože takový manifestační průvod by v květnových či červnových dnech polské orgány nepovolily .

Zde byla opakována výzva z Varšavy, aby z transportu vystoupili specialisté, kteří by zůstali v Polsku a vstoupili do polské armády. Šlo o nabídku polské armády, která projevila zájem o  přijetí československých vojenských specialistů – letců, dělostřelců, z protiletecké obrany, ženisty a telegrafisty – do smluvního služebního poměru. Již předchozí transport do  Francie z konce července 1939 zastihla na cestě z Krakova obdobná nabídka, kterou akceptovalo v Gdyni celkem 13 československých pilotů . 33

Výzva u pátého transportu ale neměla ohlas, nakonec však byl z transportu vyňat čet. v zál. Jaroslav Selucký, aby se tak vyhovělo alespoň zčásti přání polských orgánů.34 Poté Přeučil a spolu s ním dalších 189 československých vojáků a důstojníků odjelo rychlíkem směr Varšava a Gdyně.

Zde je čekala švédská loď Castelholm, která přepravila československý transport do francouzského přístavu Calais, kam Přeučil dorazil 21. srpna 1939. Odtud odjel vlakem do Paříže (ubytován byl v blízkém Nanterre), kde proběhly formální náležitosti přijetí do cizinecké legie. Měla jej čekat anabáze předchozích transportů z Polska: převoz do Afriky na základnu legie v Sidi-bel-Abbés, kde měl projít základním výcvikem. Běh událostí však změnil jeho další osud.

Švédská loď Castelholm, na níž v srpnu 1939 odjel A. Přeučil

s pátým transportem dobrovolníků do Francie (AA)

Dne 1. září 1939 zaútočilo nacistické Německo na Polsko, o dva dny později se do  konfliktu zapojily i Francie a Velká Británie. Naplnilo se tak ustanovení dohody vyslance Osuského s francouzskými úřady, že v případě vypuknutí války budou Čechoslováci vyvázáni ze svého závazku vůči francouzské cizinecké legii a budou moci vstupovat do vlastních jednotek ve  Francii. Cesta k naplnění této dohody však byla dlouhá a  skončila až o měsíc později, 2. října 1939, podpisem československo- francouzské dohody o obnovení československé armády ve Francii. Na rozdíl od pěších jednotek, které získaly samostatnou základnu zejména v jihofrancouzském městečku Agde, československé letecké jednotky v průběhu francouzské anabáze samostatně nevznikly a skupinky československých pilotů byly přiděleny na jednotlivé francouzské letecké základny k tamním perutím.

Zformovalo se také politické vedení československého zahraničního odboje, jehož vrcholným orgánem se stal Československý národní výbor (ČSNV), založený 17. října 1939 v Paříži jako ústřední orgán československé politické reprezentace v exilu s cílem organizovat boj za obnovu Československé republiky. Původní záměr, aby ČSNV byl mezinárodně uznán ze strany Francie a Velké Británie s právy československé prozatímní vlády, navzdory dlouhým jednáním nevyšel. Francie jej uznala 17. listopadu 1939 pouze jako reprezentaci československé zahraniční akce s pravomocí realizovat československo-francouzskou dohodu o vybudování československé armády ve Francii. Dne 20. prosince 1939 pak uznala ČSNV v obdobném rozsahu jako Francie i Velká Británie, v průběhu jara 1940 pak i britská dominia.35

Hlavním úkolem ČSNV v rámci vedení československé zahraniční akce bylo vybudování československé armády ve Francii na základě vyhlášení všeobecné mobilizace, k němuž došlo 17. listopadu 1939. ČSNV v tomto období organizoval prostřednictvím svých jednotlivých správ akce zahraničního odboje v dalších zemích protihitlerovské koalice.

Přeučil zůstal u  letectva a jako stíhací pilot byl 6. října 1939 zařazen na velkou leteckou bázi BA 117 v Chartres, kde se u tamního Centre d’Instruction de Chasse (CIC) sešla nejpočetnější skupina zhruba stovky československých pilotů, jejichž úkolem bylo přeškolení na  francouzské letouny. Dne 10. prosince 1939 byl Přeučil povýšen do  francouzské hodnosti caporal (odpovídající československé hodnosti desátník). Již v této době se dostal do konfliktu se svými nadřízenými kvůli nedodržování disciplíny, což vyvrcholilo počátkem roku 1940 stížnostmi proti němu a  také žádostí o jeho přeřazení k pěchotě. 36 Jeho nadřízený, škpt . František Burda, k tomu před poválečným mimořádným lidovým soudem vypověděl : „… již ve Francii, kde byl mým podřízeným, jsem se zasazoval o jeho vyloučení z letectva v důsledku jeho chování, jak osobního, tak kázeňského, podvracel disciplínu u mužstva nekonáním svých povinností … působil dojmem člověka lehkomyslného, zejména se oddával hraní karet.“ 37

Skupina čs. stíhačů přeškolovaná u CIC No 6 v Chartres. Čtvrtý zleva A. Přeučil. (sbírka J. Rajlicha)

Tyto informace potvrzovali i další svědci, mjr. let. Stanislav Rejthar , jenž po válce vypověděl, že bylo navrhováno, aby Přeučil byl pro hrubou nekázeň vyřazen z řad letectva, protože poškozoval dobré jméno československých letců v zahraničí. Podobně i Přeučilův bezprostřední nadřízený v Chartres, npor. let. Rudolf Zima, si stěžoval na jeho neukázněnost a ledabylý přístup k povinnostem, k čemuž přistupovalo i  to, že byl velmi slabým pilotem. Později, po příjezdu do  Anglie, tyto skutečnosti nahlásil i svým nadřízeným. To mohl být následně i důvod toho, proč Přeučil na britských ostrovech nebyl zařazen k operačním jednotkám. Výsledkem jeho kázeňských problémů ve Francii bylo přeřazení od letectva k Náhradnímu tělesu v Agde, k  němuž došlo 4. června 1940. 38 Přes tyto výhrady k  jeho služební činnosti byl již k 1. květnu 1940 povýšen na četaře. 39

Příprava čs. pilotů k letu na základně v Chartres (VÚA-VHA)

Ani ve Francii nezůstal Přeučil ve vztahu ke gestapu nečinným. Prostřednictvím jiného německého agenta (s krycím jménem H 17) poslal z Paříže zprávu o situaci v Chartres: „Podle G. [Gustav, krycí jméno Přeučila – pozn. aut.] je ve výcvikovém středisku československých stíhačů v Chartres na 100 československých pilotů. Výcvik na Morane-Saulnier MS 230 a 400. Piloti vícemístných (bombardovacích) letadel soustředěni v Toulouse. Pozorovatelé a radiotelegrafisté v Tours.“ Nebyla to první zpráva, v předcházející Přeučil oznamoval přesun československých vojáků z Polska do Francie: „Šest lodních transportů, první 22. května a poslední 21. srpna 1939 přepravilo do Francie přes 1200 vojáků; z toho takřka 500 letců – většinou specialisté, piloti a mechanici.“40

Šlo o údaje až překvapivě přesné. V literatuře se většinou uvádí číslo 1212 československých vojáků, přepravených do Francie, Deník polského legionu pak uvádí 1159 přepravených v pěti transportech.41 Za zřejmě nejpřesnější zdroj je možno považovat přehled transportů z pera člověka, který je měl na starosti, tedy československého vojenského atašé ve Francii plk. gšt. Václava Kaliny, hovořící o šesti transportech s 1192 československými příslušníky.42

Až se nabízí otázka, jak se tyto přesné údaje mohl Přeučil dozvědět, když sloužil pouze na jedné ze základen a celková čísla – která znala Vojenská správa Československého národního výboru v Paříži – nemohl mít k dispozici. Poprvé bylo číslo 1212 přepravených z Polska publikováno až v Londýně v roce 1942 v publikaci Václava Vuka, tedy v době, kdy Přeučil byl už zpátky v okupované vlasti.43 Opět – jako v mnoha jiných věcech – zůstáváme u dohadů: dozvěděl se je od někoho pouhými dotazy? Měl snad nějakého dalšího svého spolupracovníka?

Vedle zprostředkovaného spojení však využil i  možnosti přímého kontaktu s Prahou podle smluvených hesel na krycí adresu. 44 Po válce se snažil v soudním líčení tuto činnost pro pražské gestapo popřít. Vymyslel si příběh, podle kterého údajně oznámil tehdejšímu šéfovi leteckého odboru Vojenské správy ČSNV ve Francii plk. let. Josefu Berounskému (který do Francie dorazil 1. srpna 1939 45 ), že jej do exilu vyslalo gestapo. Berounský měl pak celou věc předat francouzské zpravodajské službě. Ta pak na krycí adresy odesílala – ještě přes Polsko – Němcům údajně klamné zprávy. 46

To však byla jenom marná snaha. Už pouhé porovnání faktů bez ničeho dalšího usvědčuje Přeučila ze lži: on sám sice přijel do Francie již koncem srpna 1939, ale německý útok na Polsko přišel několik dní po jeho příjezdu, tedy stěží mohly být přes tuto zemi nějaké zprávy poslány do protektorátu. Navíc jak by Přeučil obhájil, že tuto skutečnost neoznámil již československým orgánům v Polsku? A sotva lze předpokládat, že by mohl po této výpovědi nadále zůstat ve své pozici aktivního letce. Spíše lze zařadit jeho historku do série lží, kterými se snažil zachránit si po válce před soudem svou kůži a vykroutit se ze svědectví gestapáků, kteří o jeho zprávách z Polska a Francie vypovídali.

O žádné podobné kauze materiály československé vojenské zpravodajské služby plk. Františka Moravce – která by musela být o podobném případu informována – nehovoří. Navíc Přeučil mluvil i o tom, že tato záležitost pokračovala i v Anglii. Tam mu měl Berounský (jenž zastával od 23. července 1940 funkci velitele československého leteckého depa v anglickém Cosfordu, kde Přeučil také krátce sloužil) říci, že o tom může hovořit pouze s ním. Je možné, že Přeučil se po válce dozvěděl o tragickém osudu Berounského, který zahynul v roce 1942 v Barentsově moři na torpédovaném britském křižníku Edinburgh, a nehrozilo tedy nebezpečí, že by Přeučilovo tvrzení vyvrátil.

Po porážce Francie se zbylá menší část československých vojenských jednotek přesunula na britské ostrovy, které se tehdy staly poslední výspou boje proti expanzi nacistického Německa. Českoslovenští vojáci přitom unikali z chaosu poražené Francie nejrůznějšími cestami. Přeučil spolu s dalšími letci našel útočiště v jihofrancouzském přístavu Port Vendres, kde se nalodil spolu s 43 československými důstojníky a 160 příslušníky mužstva pod velením pplk. let. Karla Mareše-Tomana na britskou evakuační loď Appapa. Před odjezdem z kontinentu však museli všichni evakuovaní českoslovenští vojáci podepsat následující prohlášení o dobrovolné účasti v dalším boji:

Evakuace čs. jednotek z Francie v červnu 1940 (VÚA-VHA)

„Podepsaní v připojeném seznamu prohlašují dobrovolně, bez jakéhokoliv nátlaku, při dobrém vědomí a na svou čest, že setrvají v boji za obnovení Republiky československé až do konce. Prohlašují, že se bez výhrad a postranních úmyslů cele podřizují Vojenské správě Národního výboru československého, že splní vždy a za všech okolností rozkazy a úkoly, které jim budou dány nebo uloženy. Slibují dále, že bez výhrad nastoupí na místa jim přikázaná československou vojenskou správou, že těchto míst neopustí a že tento slib věrnosti nikdy neporuší. Podepsaní jsou si vědomi toho, že jen za těchto podmínek jsou pojati do dalšího odsunu, aby pokračovali v boji za získání národní svobody a státní samostatnosti. Ví, že každé neuposlechnutí bude mít za následek vyloučení z odsunu, v budoucnu stíhání podle platných právních řádů a zbavení cti československého občana.“47

Do Prahy pak odešla gestapu poslední zpráva německého agenta H17: „G. odplul podle předaných pokynů do Anglie.“48

Dne 24. června 1940 Appapa odrazila na nebezpečnou cestu, ohrožovanou německými letadly i ponorkami. O dva dny později zakotvila v Gibraltaru, kde čekala na shromáždění konvoje, pod jehož ochranou by mohla pokračovat dále. Dne 28. června pak spolu s deseti plavidly doprovázenými dvěma britskými torpédoborci vyrazila na další plavbu, která šťastně skončila 7. července v anglickém přístavu Liverpool. Odtud českoslovenští vojáci pokračovali vlakem přes Chester do Beeston Castle, odkud se dva dny nato přesunuli do Innsworth Lane.49 Tak se uzavřela kontinentální fáze Přeučilovy anabáze.

Intermezzo 1:
Antonín Vašíř

Přeučil nebyl jediným případem, kdy příslušníkčeskoslovenské vojenské jednotky v Polsku patřil k informátorům Němců. Kromějiž zmíněných kpt. Františka Procházky či pravděpodobně též voj. VítězslavaKárníka to byl také (vedle Přeučila) Antonín Vašíř, který bylzaregistrován po útěku do Polska v Krakově, aby se pakza podivných okolností vrátil zpět do protektorátu. Jednalo se zřejměo jediný případ, kdy před poválečným mimořádným lidovým soudem stanulčlověk z řad tzv. polského legionu v Polsku, obviněný zespolupráce s Němci, který se vrátil z Polska zpět ještě před vypuknutím druhé světové války.

Antonín Vašíř se narodil 7. dubna 1894 v Brně, kde bydlel v Hálkově ulici 28 v Husovicích. Ještě před první světovou válkou narukoval 20. listopadu 1913 do rakousko-uherské armády a s pěším plukem odjel do Hercegoviny. Po vypuknutí války se zúčastnil bojů na srbské frontě. Dne 3. prosince 1914 při srbské protiofenzívě zůstal v Osladići, dostal se do srbského zajetí a byl předán do zajateckého tábora v Čačaku. Poté se přihlásil jako dobrovolník do srbské armády, konkrétně ke 4. pluku drinské divize, od níž byl po dvou měsících převeden k srbskému četnictvu.50 Dne 22. prosince 1915 byl po srbské porážce a obsazení většiny Srbska zajat bulharským vojskem a vrátil se pak zpět do řad rakousko-uherské armády. Posléze byl zřejmě poslán na italskou frontu, kde měl utrpět zranění (podle jiné své výpovědi byl údajně zraněn v bojích v Srbsku).

Po uzdravení se vrátil do Brna, kde podle svého líčení prodával vojákům falešné dovolenky. Měl být proto zatčen a pro dezerci postaven před vojenský soud, který ho prý odsoudil k 10 měsícům žaláře (podle jiného jeho svědectví k trestu smrti pro velezradu). Během převozu do vězení údajně uprchl a strávil pak pod krycím jménem Procházka konec války na Moravě (podle jiného svědectví ve Slavonii).51

Vašířovy osudy za první světové války se podle archivních materiálůdost liší, také jeho opakované neúspěšné žádosti o vydání legionářskéhoprůkazu z dob první republiky jsou plné protimluvů. Vašíř v různých přípisech uváděl často diametrálně rozdílná data, týkající se jehosrbské anabáze i pozdějších osudů, která naprosto nesedí s úřednídokumentací. Tak například v době, kdy měl podle svého líčeníbýt v rakouském vězení, se 20. července 1917 podle úředníchzáznamů oženil v uherském městečku Felsögalla (dnes součást Tatabánye) s Terezií Gallasovou, kterou však čtyři dny po svatbě opustil a údajně ji už nikdy neviděl.

Jeho vojenský kmenový list jevelmi střídmý a hovoří pouze o přidělení na srbskou frontu, válečném zajetí a návratu, a to bez jakýchkoliv dalších dodatků.52Jediné, co se podařilo do jisté míry dokázat (téžvýpověďmi několika srbských svědků, bývalých četníků, a rovněž potvrzením bělehradskéhočetnického velitelství z ledna 1936), byla jeho služba v srbskémčetnickém oddílu v Kumanově. Tam měl ovšem sloužit pod jménemAntonín Vasić až do bulharské okupace tohoto území. Naopak jehosoud, který údajně proběhl v sedmihradské Sibini, prokázán nebyl. Lzetedy konstatovat, že již vyšetřování těchto jeho válečných osudů zcelajasně prokázalo nedůvěryhodnost Vašířovy osoby. Některé jím uváděné údaje jsouaž úsměvné, např. tvrzení, že počátkem roku 1914 (tedy půlroku před vypuknutím válečného konfliktu) padl do srbského zajetí.

Po skončení první světové války sloužil ještě krátký čas u československého pěšího pluku 8, než byl 17. srpna 1919 demobilizován a vrátil se ke svému zaměstnání. Do armády pak nastoupil ještě na krátký čas v říjnu-listopadu 1921 za československé částečné mobilizace, namířené proti druhému restauračnímu pokusu excísaře Karla Habsburského o obnovu císařství v Maďarsku.

V meziválečném období se Vašíř stal členem Ústředního výboru Sdružení československých dobrovolců. Jeho aktivní vystupování coby legionáře srbského a údajně také ruského (!) vyvolalo v Brně negativní reakce. Následovalo vyjádření ministerstva národní obrany, že jmenovaný není oprávněn nosit legionářskou uniformu a vyznamenání, k nimž mu chyběly odpovídající doklady.

Dalekosáhlé vyšetřování jeho činnosti za války, které mj. v Království Srbů, Chorvatů a Slovinců ověřovalo hodnověrnost srbských tvrzení o jeho působení v řadách srbského četnictva, skončilo obsáhlým rozkladem Kancelářelegií z léta 1937. Případ byl tehdy uzavřen s negativnímvýsledkem, tj. definitivním zamítnutím opakovaných žádostí jmenovaného o přiznání charakterulegionáře.53Podrobnější a věrohodné úřední materiály z Vašířova válečného obdobíse kromě stručného kmenového listu nezachovaly a tudíž je třebastavět se k jeho rozporuplným tvrzením velmi rezervovaně.

Byla to ostatně dosti problémová osobnost i v běžném mírovém životě, jak naznačuje udání kvůli těžkému ublížení na těle v roce 1921, jehož se dopustil, avšak které bylo amnestováno. Vašíř pracoval jako zámečník až do roku 1926, kdy ztratil zaměstnání.54 Poté byl opakovaně trestán pro majetkové delikty: německý pramen konstatuje celkem 25 jeho konfliktů se zákonem za první republiky s tresty v délce od tří dnů do dvou let a sedmi měsíců žaláře, zatímco český výpis z rejstříku trestů z července 1945 konstatuje 21 trestů za podvody, zpronevěry apod.

Podle Vašířovyvlastní výpovědi došlo v důsledku nákazy pohlavní chorobou – syfilitidou za války k jejímu rozvinutí počátkem 30. let do takové míry,že byl umístěn do Ústavu pro choromyslné v Brně a zbaven svéprávnosti. V letech 1934–1935 byl znovu stíhán promajetkové delikty, ale krajský soud jej prohlásil za neodpovědného za jeho činy. Od roku 1936 až do počátku března 1939pracoval v brněnské Zbrojovce, tedy ve státně důležitém podniku. Bylvšak odtud propuštěn, také na základě upozornění Policejního ředitelství v Brně na jeho kriminální minulost. Už v roce 1930 se (znovu?) oženil, když již z doby dřívější měl dvě nemanželskéděti.55

Vojenský kmenový list A. Vašíře (VÚA-VHA)

Po okupaci českých zemí se 15. dubna 1939 údajně dobrovolně přihlásil na práci do Německa, podle jiných pramenů tam byl jako nezaměstnaný přikázán pracovním úřadem v Brně, a to do závodu Borsig-Werke v Hennigsdorfu u Berlína. Měl tam pracovat nejprve jako zámečník a poté jako tlumočník mezi českými zaměstnanci a německým osazenstvem na ředitelství továrny. Údajně – jelikož mu jeden z nasazených českých zaměstnanců vyhrožoval udáním pro sabotování výroby – se Vašíř zanedlouho rozhodl k útěku.

Protože ve svémpostavení vyřizoval s německými úřady záležitosti českých zaměstnanců, podařilo semu získat cestovní pas „k cestování do všech evropských zemímimo Ruska“.56Poté se vydal do Berlína na polské velvyslanectví, kde si opatřil vízum k cestě do Polska. Jednoduchost, s jakou se mu údajně podařilo vycestovat z Německa do Polska, vzbudila podezření již ve své době, neboť k podobným cestámbyl nezbytný – alespoň co se protektorátních příslušníků týkalo – souhlas gestapa.

V noci z 9. na 10. července 1939 pak měl odjet z Berlína do Varšavy. Tam se přihlásil na československém vyslanectví s tím, že chce vstoupit do vznikajících československých legií. Gen. Lev Prchala údajně poukázal na jeho stáří s tím, že vstup do legií je možný pouze do 40 let věku. Vašíř dostal 20 zlotých a byl odeslán do tábora v Malých Bronowicích u Krakova, kde byli ubytováni českoslovenští vojenští dobrovolníci. Zde byl zařazen do obuvnické dílny.

Záznam A. Vašíře v knize příchozích polského legionu (VÚA-VHA)

V knize příchozích je záznam č. 941 o jeho zaevidování ve vojenské skupině přeškrtán červenou tužkou: Vedle jeho jména („Ant. Vašíř“) je uvedeno: „pravé jméno Mečislav Kot“. Jinak jeho další osobní údaje, tedy datum a místo narození, bydliště, stav a povolání jsou zaneseny podle pravdy. Z vojenského hlediska se po příchodu stal příslušníkem náhradní roty. Na konci záznamu je poznámka: „Předán polské policii 8. 8. [19]39 v 19. hod. v Bronowicích, popraven 9. 8. [19]39“.57

Ve své poválečné výpovědi Vašíř prohlásil, že byl zatčen v důsledku výpovědi dvou nově (blíže nejmenovaných) příchozích do vojenského tábora, kteří ho znali z Hennigsdorfu. Na základě jejich svědectví „jsem byl předán polské policii, tato mne předala starostenskému úřadu a jím jsem byl vypovězen pro komunistické rejdy z Polska“.58 Byl převezen do Poláky obsazeného Bohumína, kde polská policie zařídila 13. srpna 1939 jeho přechod hranic zpět do protektorátu. Poté se vrátil zpět do Brna.

Zůstává zdeotázka, týkající se onoho, údajně pravého Vašířova jména Mečislav Kot:krakovský listIllustrowany Kurjer Codziennyskutečně přinesl 12. srpna 1939krátkou zprávu: občanský pracovník jednoho vojenského oddílu v Krakově MieczysławKot byl odsouzen vojenským soudem v Krakově k trestu smrtiza zradu ve prospěch jednoho ze sousedních („ościennych“) států. Rozsudekbyl vykonán 9. srpna 1939.59Nabízí se vysvětlení – nešlo o dvě různé osoby, které byly autorem zápisu v knize příchozíchomylem spojeny do osoby jediné (viz polsky znějící jméno) a kdy hrála roli jen logická časová souslednost (8. srpna zatčen, 9. srpna popraven)?

„Polská“ kapitola Vašířova života je vůbec plnánejrůznějších protichůdných údajů, ke kterým sám aktér přispěl svými neustáleupravovanými výpověďmi, a liší se, jak postupoval čas. Jeho příběhukazuje, jak je i po desítkách let obtížné dopátrat seskutečné podstaty životních příběhů… V jedné z pozdějších žádostí o milost z konce roku 1951 Vašíř uvedl další upravenou verzisvých osudů v Polsku: „V květnu 1939 utekl jsem z Německa, kde jsem byl jako zámečník v Borsig-Lokomotiv-Werkezaměstnán. Byl jsem tam totálně nasazen. Podařilo se mně utécido Polska s německým ilegálním pasem a zároveň jsem s sebou vzal výkresy automatického děla, které jsem ve Varšavě odevzdalčeskoslovenskému vojenskému attaché a přihlásil jsem se do sběrného táboračeskoslovenské armády v Krakově. Tam jsem předložil panu pplk. LudvíkuSvobodovi ilegální pas, určovací lístek a vojenskou knížku. Po přešetřenímých údajů byl jsem zařazen jako výkonný rotmistr k 3. náhradní rotě, kde byl též rotmistr Robert Kocanda, se kterýmjsem se znal již z Brna.60Pro spolkovou věcjsem však s ním nebyl v přátelství. Kocanda mne udal,že prý jsem vyzvědač pro Německo, a proto jsem bylna rozkaz pana pplk. Svobody zatčen. Při výslechu, který trval3 dny, byl jsem ztýrán, ale pro naprostý nedostatek důkazůjsem byl propuštěn. Následkem toho byl jsem velitelstvím sběrného táborajako komunista z Polska vyhoštěn.“61

Není jasné, proč hovořío „ilegálním pasu“, když podle předešlých výpovědí se mu jejpodařilo získat legální cestou. Také bylo pochybné, jak by sedostal k vojenské knížce, když předtím byl na práci v říši, kde takový průkaz k ničemu nepotřeboval. Většina uprchlíků z protektorátu utíkala přes hranice většinou bez patřičných dokladů, natož s vojenskou knížkou (což ovšem poté vzbuzovalo leckdy vážné problémy přiregistraci a dokladování předchozí vojenské služby). Každopádně u jednoho z více dochovaných seznamů z Krakova, ve kterém jsou evidovány dokumenty,jimiž se příchozí prokazovali, je u Vašíře výslovně uvedeno: „německýpas“.62Mezi 1290 evidovanými československými vojenskými příslušníky v tomto seznamubyl jediným s německým pasem.

Nedůvěru budí i jeho prohlášeníohledně ukořistěných výkresů „automatického děla“, které měl předat ve Varšavěnašemu vojenskému atašé, tedy plk. Prokopu Kumpoštovi. Jak vyplývá z pozdějšího německého obžalovacího spisu, ve firmě měl samostatný přístup do kotlárny a montážní haly lokomotiv, což byly provozy, které mělyke zbrojní výrobě daleko. Německý státní zástupce ale zmiňuje, žei v novém prostředí nezanechal dřívější podvodné činnosti. Pozdější německážaloba vůbec staví Vašířův pobyt v Krakově do zcela jinéhosvětla. Předně obžalovaný vyšetřovatelům brněnského gestapa už při prvním výslechunastínil výrazně odlišný obraz, než jaký zjistilo poválečné šetření. Do Krakova neměl odjet kvůli konfliktům ve svém pracovním nasazení, aleprotože dostal od sestry^63(která byla dříve členkou Komunistické stranyČeskoslovenska) dopis z Krakova, že je těžce nemocná a žijev emigraci. Proto si opatřil pas i výjezdní povolení a 7. července (!) odjel z Berlína do Krakova.

Podle svého vlastního líčení nemohl sestru na udané adrese nalézt, došly mu peníze, a proto navštívil 10. července 1939 německý konzulát v Krakově, kde si vypůjčil 20 zlotých. Při odchodu z konzulátu ho zastavil jeden z krajanů, ptal se ho, co tam dělal, a poté ho dovedl na československý konzulát. Zde měl být Vašíř obviněn pplk. L. Svobodou jako špicl gestapa, protože navštívil německý úřad. Ačkoliv zapíral, byl odvezen do českého „Emigrantenlager“ a tam uvězněn, vyslýchán ohledně své činnosti v Německu a údajně opakovaně týrán. Ve vězení měl strávit 17 dní a pak byl předán polské policii, která jej také vyslýchala a chtěla vědět o jeho činnosti v Německu. Když neuspěla, poslala Vašíře 12. srpna jako „nežádoucího cizince“ přes hranice zpět do protektorátu.

Tato výpověď ovšem nesedí chronologicky: 12. července byl prezentován v československé jednotce (ale proč by přijímací komise evidovala někoho, kdo už předem byl nedůvěryhodný a podezřelý ze spolupráce s Němci?), do rukou Poláků byl předán až o 27 dní později… Je zřejmé, že Vašířovy výpovědi se vždy lišily podle situace, ve které se právě nacházel. I tato se měla ještě dočkat zásadních změn…

Nicméně vraťme se k obrazu daných událostí podle českých dokumentů. Nedůvěru vůči Vašířově osobě vyvolala již jeho výpověď po příchodu do bronowického tábora, k níž vyslýchající z přijímací komise poznamenal, že je nepravděpodobná: „Zvláště záhadné jest, že tvrdí, jak jest lehko dostati v Německu pas i vízum. Toto prý mu obstarala dívka zaměstnaná na policii.“64 Byl proto jako podezřelý ze špionáže ve prospěch Německa uvězněn, když se mělo záhy zjistit, že vynášel seznamy příslušníků skupiny a dával je k dispozici německé zpravodajské službě. Vašíř se pokusil neúspěšně o sebevraždu podřezáním žil a následně byl 8. srpna předán polským bezpečnostním orgánům.65 Zápis v Deníku polského legionu toho dne o tom hovoří lakonicky: „Rtm. Antonín Vašíř předán polské policii, protože bylo zjištěno, že byl ve spojení s gestapem.“66 Ačkoliv ve výše citované výpovědi Vašíř sám hovoří pouze o obvinění pro komunistickou činnost, v jedné z pozdějších poválečných žádostí o milost to upřesňuje, že byl zatčen „pro vyzvědačství pro německou brannou moc“.67

Jeho návrat do Brna 13. srpna je opět opředen záhadami. Již pět dní poté byl údajně na „udání neznámé osoby“ v Králově poli zatčen a předveden na gestapo.68 To ovšem byla jeho verze, podle druhé (z německého obžalovacího spisu) se obžalovaný objevil „sám od sebe“ již 14. srpna na gestapu v Brně a učinil výše uvedenou výpověď, týkající se jeho pobytu v Polsku. Po výpovědi jej gestapo propustilo…69

Čs. vojenská skupina v Malých Bronowicích, srpen 1939. První zprava

pplk. L. Svoboda, čtvrtý vicekonzul V. Henzl, zcela vlevo gen. S. Ingr (VÚA-VHA)

Zajímavá je v této souvislostivýpověď jednoho ze svědků (a také postiženého) před poválečným mimořádnýmlidovým soudem, npor. Františka Albrechta, který o návštěvě Vašíře u něj po návratu z Polska v srpnu 1939 vypověděl: „Oznámilmně… že se vrací z Polska, kamž uprchl, aby sepřihlásil do československé armády, která se měla tam tvořiti. Bylv táboře československých emigrantů u Krakova a vyřizuje mně pozdravynašich bratří Půlpytla, Kocandy, Fišera a ostatních, kteří se šťastnědostali na druhou stranu. Na moji otázku, proč nezůstal v Polsku a proč se vrací, když chtěl přece vstoupiti jakodobrovolník do našeho zahraničního vojska, počal mně líčiti svoje dobrodružství.Tehdy pocítil jsem k němu poprvé nedůvěru a pochyboval jsemo pravdivosti jeho vyprávění. Podařilo prý se mu dostati sepřes Německo s řádným pasem do Polska a tam do tábora československých uprchlíků u Krakova. Zapochyboval jsem znovu, poněvadž jsemvěděl, že tehdy byl poměr Německa k Polsku již velminapjatý a že cestování do Polska bylo omezeno. Nevěřil jsemproto, že by německé úřady vydaly Čechovi a to ještělegionáři pas k cestě do Polska. Poměry v táboře našichemigrantů byly prý nesnesitelné, ubytování nedostatečné, strava špatná, výstroj a výzbroj pro naše vojáky žádná. Poláci neměli prý o Čechyzájem a nakládali s nimi spíše jako se zajatci. Našibratři nepřijali prý ho přívětivě, a když počal poměry v táboře kritizovati, byl uvězněn. Ve vězení bylo s ním velmišpatně nakládáno. Pomocí jednoho polského důstojníka podařilo se mu všakuprchnouti, a přestože bylo po něm stříleno, dostihl hranice. Vyčerpánzůstal ležeti v příkopě, kde byl nalezen německou pohraniční stráží,která se jej ujala, a když se zotavil, poslala jejzpět do Brna s příkazem, aby se hlásil na gestapu.Prohlásil mně, že tam také skutečně půjde. Po tomto jehovyprávění vzrostla moje počáteční nedůvěra k němu v podezření, neboťjsem byl přesvědčen, že by mu naši bratři v Polskubez příčiny neubližovali. Ve skutečnosti však bylo tomu zcela jinak,jak jsem se dozvěděl dodatečně po svém návratu z vězení,Vašíř v Německu nepracoval. Dopustil se tam trestních činů, a aby se vyhnul zatčení, uprchl do Brna a zde sedal do služeb gestapa jako konfident a agent provokatér. Gestapoupozorněno Aujeským na podzemní činnost našeho sdružení, hledalo konfidenta z našich řad a našlo jej v osobě Vašířově, který sicenebyl členem výboru, ale leccos o naší ilegální činnosti věděl.Gestapo vypravilo jej s řádným pasem do Polska a Vašířna rozdíl od ostatních bratří, kteří překročili hranice jenom s tím, co měli na sobě, přijel do tábora v kočářea s několika kufry a zavazadly, čím se stal nápadným.Brzy objevili v něm naši bratři zrádce a vydali jejpolským vojenským úřadům, jimiž byl nebo měl býti odsouzen na smrt. Útěk nazpět do protektorátu zachránil mu život…“70

Svědectví v řadě ohledů pokulhává, zejména ve druhé části, kde jsou podávány údaje z druhé ruky a kde svědek pravdu neměl (zejména co se týče vyslání Vašíře brněnským gestapem do Polska). Albrecht sám byl zatčen gestapem nedlouho po Vašířově návštěvě, a to 21. srpna 1939 v dílnách firmy Ferrotechna. Zatýkající gestapák „oznámil mně výslovně, že nemá smyslu, abych zapíral, poněvadž Antonín Vašíř, který jest o věci dobře informován, mně udal, a také mne usvědčil…“71

Následující den měl být „na základěudání Vašířova“ zatčen i jeho spolupracovník Emil Řehůřek. Za několikdní Albrecht zahlédl ve věznici Vašíře, zatčeného kriminální policií údajněpro trestní delikty, kterých se měl dopustit (podle německého obžalovacíhospisu se měl dopustit v Německu zpronevěry). Při výslechu bylAlbrechtovi z Vašířova protokolu předčítán seznam „asi 50 různých našichlidí, kteří byli námi dopraveni přes hranici do Polska, s nimiž se Vašíř v táboře československých emigrantů u Krakova setkal…“Vašíř údajně obvinění z převádění osob do Polska zopakoval i při osobní konfrontaci na gestapu.

Jak na další jeho činy nahlížel německý státní zástupce? Dne 19. srpna podle obžaloby dorazilo na policejní ředitelství v Brně důvěrné sdělení, že jmenovaný 16. srpna v kavárně „Besední dům“ v Brně-Králově Poli sděloval některým hostům, že byl v Polsku, kam se zase bude vracet a že by mohl při svém návratu tam odvézt dopisy pro „české legionáře“ v Polsku. Proto byl 18. srpna (tedy den předtím, než dorazilo udání na něj!) zatčen a znovu vyslýchán.72 Změnil původní výpověď ohledně svého pobytu v Polsku: Prohlásil, že dopis své sestry si vymyslel, ve skutečnosti žila a žije stále v Brně, že po příjezdu do Polska nejprve zajel naoko do Varšavy, aby zde vyhledal německé velvyslanectví a teprve poté měl pokračovat do Krakova.

Při tomto výslechu také udal gestapu F. Albrechta, který mu měl dát „náborový“ leták do československé jednotky v Polsku. Současně informoval o podrobnostech svého pobytu v táboře v Malých Bronowicích. Gestapu rovněž potvrdil, že Sdružení československých dobrovolců se zabývalo náborem pro československou legii v Polsku. Tato výpověď ovšem ohrozila celou organizaci. Vašířovi však v jeho vlastním případě přitížil jeho dopis německé milence Elisabeth Kirstové na rozloučenou, zaslaný do Berlína před odjezdem do Polska, v němž se s ní loučil se slovy „vlast volá a já musím následovat… jako správný muž a voják…“73 Jmenovaná zřejmě jeho dopis předala gestapu.

Dne 27. listopadu 1939 byli Vašířem obvinění Albrecht a Řehůřek převezeni do Breslau, ale 6. ledna 1940 došlo z rozhodnutí vrchního zastupitelství lidového soudu v Berlíně k jejich propuštění. O den později se oba hlásili na gestapu v Brně, kde zůstali pod policejním dozorem.74 Také výpověď E. Řehůřka, poštovního úředníka, potvrzuje Albrechtova slova: on sám byl zatčen gestapem 22. srpna 1939, vyslýchán 26. srpna a obviněn z vysílání lidí do zahraničí. Po návratu z Breslau do Brna se ptal, co má hlásit zaměstnavateli jako příčinu uvěznění. Odpověď zněla: „Hlaste, že jste byl udán křivě Vašířem, a proto jste musel být dán do vyšetřovací vazby.“75

Vašíř byl po třech měsících převezen do vyšetřovací vazby ve Vratislavi. Zde zůstal až do konce června 1940, kdy byl postaven před Německý lidový soud v Berlíně. Obžalovací spis končí jednoznačně: „Činnost obžalovaného splňuje jak po vnější, tak po vnitřní stránce skutkovou podstatu zločinu přípravy k velezradě ve smyslu uvedených zákonných ustanovení.“76 V soudním řízení byl 1. senátem lidového soudního dvora odsouzen 18. července 1940 na sedm let žaláře a ke ztrátě občanských práv.77 V dalších letech prošel německými káznicemi ve Waldheimu, Ebrachu a Straubingu, kde se 28. dubna 1945 dožil osvobození americkou armádou.

Po osvobození straubinské věznice obdržel 9. května 1945 propouštěcí listiny a 22. května se tak mohl vrátit zpět do Brna.78 Svobody si však mnoho neužil. Již od 7. června byl držen ve vazbě a předán do internačního tábora v Králově Poli s poznámkou: „Velmi nebezpečný!“79 O čtrnáct dní později předal vyšetřovatel jeho spis veřejnému žalobci.

Propouštěcí list A. Vašíře z káznice ve Straubingu (MZA)

Ten vyšetřování jeho případu zakončil podáním žaloby: 12. července 1945 zaslal veřejný žalobce předsedovi Mimořádného lidového soudu (MLS) v Brně obžalobu na A. Vašíře, že „v r. 1939 v Brně, tedy v době zvýšeného ohrožení ve službách nepřátele a využívaje situace působené nepřátelskou okupací, udal Františka Albrechta a Emila Řehůřka, že sbírali branné síly do nově se tvořící československé armády v Polsku, zprostředkujíce jim odjezd, pak asi dalších 50 osob z členství v této vojenské skupině, čímž zavinil ztrátu svobody inž. Františka Albrechta a Emila Řehůřka, čímž spáchal zločin podle § 11/2 retribučního dekretu prezidenta republiky…“80

Na základěnávrhu proběhlo u MLS v Brně 6. srpna 1945 řízení, kde byl obžalovaný seznámen s tím, že hlavní přelíčení jestanoveno na 13. srpna a že má právo zvolit siobhájce. Vašíř požádal o přidělení obhájce ex offo a současnětaké o přezkoumání svého zdravotního stavu „vzhledem k tomu, žejsem zbaven pro duševní chorobu úplně svéprávnosti usnesením Okresního souducivilního pro Brno-okolí v r. 1935. Jsem proto za činy, pro něž byla na mně vznesena obžaloba, nezodpovědný a navrhuji, aby byl proveden důkaz znalci – lékaři z oboru psychiatrie“.81

Předseda soudu nechal posoudit zdravotní stav obžalovaného dvěma soudními znalci z oboru psychiatrie, doc. MUDr. Josefem Kohoutem a primářem a zemským zdravotním radou MUDr. Aloisem Krátkým. Z posudků obou jmenovaných znalců vyplynulo, že Vašíř byl v roce 1932 léčen v ústavu choromyslných v Brně a v prosinci t. r. částečně zbaven svéprávnosti pro vrozenou náchylnost a luetickou infekci; znalci konstatovali, že šlo o lehčí formu této nemoci, na kterou byl také patřičně léčen.82 Jeho duševní stav byl už za války zkoumán také německým soudem, který mu přiznal také zmenšenou příčetnost. Současný stav obžalovaného byl znalci označen bez poruch typických pro mozkovou příjici. Závěr lékařů vyzněl jednoznačně: „…nemůžeme lékařsky mít za to, že by v kritické době bylo bývalo onemocnění mozkové takového rázu, že by ho činilo nepříčetným“.83

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prototyp zrady.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.