Copyright © 2015 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2015

Original English title: FINDERS KEEPERS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-809-7 (mobi)

ISBN 978-80-7306-810-3 (ePub)

Se vzpomínkou

na Johna D. MacDonalda

„Poklady nacházíme v životě tehdy, když sestoupíme do propasti.“

Joseph Campbell

„Sračky jsou hovno.“

Jimmy Gold

ČÁST I. Zakopaný poklad

1978

„Probuď se, génie.“

Rothstein se nechtěl probudit. Na to byl ten sen příliš dobrý. Zdálo se mu o jeho první manželce z doby pár měsíců před tím, než se tou první manželkou stala. Bylo jí sedmnáct a byla dokonalá od hlavy až k patě. Nahá a zářivá. Oba byli nazí. Jemu bylo devatenáct a měl špínu za nehty, ale to jí nevadilo, aspoň tehdy ne, protože měl hlavu plnou snů a to ji v té době zajímalo. Věřila na sny ještě víc než on, a měla pravdu, že na ně věřila. V tomto snu se smála a hmatala po jedné jeho součásti, která se dala uchopit nejlíp. Pokusil se ponořit do snu hlouběji, ale nějaká ruka mu začala třást ramenem a sen praskl jako mýdlová bublina.

Už mu nebylo devatenáct a nebydlel ve dvoupokojovém bytě v New Jersey, do osmdesátky mu chybělo půl roku a žil na farmě v New Hampshiru, kde měl být podle své závěti i pochovaný. V jeho ložnici byli lidé. Přes obličej měli lyžařské masky, jeden červenou, druhý modrou a třetí kanárkově žlutou. Uviděl to a pokusil se věřit, že je to jenom další sen – že ten líbezný sklouzl do noční můry, jak se občas stávalo –, ale pak ta ruka pustila jeho paži, chytila ho za rameno a převalila ho na podlahu. Udeřil se do hlavy a vykřikl.

„Nech toho,“ ozval se ten ve žluté masce. „Chceš ho poslat do bezvědomí?“

„Koukněte na tohle,“ ukázal ten v červené masce. „Postavil se mu, dědkovi. To musel mít sakra dobrý sny.“

Muž v modré masce, který s ním předtím třásl, řekl: „To se mu chce jenom chcát. V tomhle věku se jim už jinak nepostaví. Můj děda…“

„Zmlkni,“ okřikl ho ten ve žluté masce. „Tvůj děda nikoho nezajímá.“

Rothstein byl stále omámený a omotaný roztřepenými závoji spánku, ale věděl, že má problém. Na mysli mu vytanula dvě slova: vloupání a loupež. Zvedl pohled k trojici, která se zhmotnila v jeho ložnici. Stará hlava ho bolela (na pravém spánku bude mít obrovskou modřinu, protože bral léky na ředění krve) a do levé strany hrudního koše mu bušilo srdce s nebezpečně ztenčenými stěnami. Tyčili se nad ním, ti tři muži s rukavicemi na rukou, v kostkovaných podzimních bundách a děsivých maskách. Vloupali se k němu, a co teď, když bydlí pět mil od města.

Rothstein posbíral myšlenky, jak nejlépe dovedl, zahnal spánek a řekl si, že je na téhle situaci přece jen něco dobrého: pokud nechtějí, aby jim viděl do tváře, tak mají v úmyslu ponechat ho naživu.

Možná.

„Pánové,“ začal.

Pan Žlutý se zasmál a ukázal mu vztyčené palce. „Dobrý začátek, génie.“

Rothstein přikývl, jako by dostal pochvalu. Pohlédl na hodiny u postele, uviděl, že je čtvrt na tři ráno, pak se znovu podíval na pana Žlutého, který byl možná jejich vůdce. „Moc peněz nemám, ale klidně si je vezměte. Jen když odejdete a nic mi neuděláte.“

Zadul vítr a zachrastil podzimním listím o západní stranu domu. Rothstein si uvědomil, že se letos poprvé spustil kotel topení. Copak nebylo ještě před chvílí léto?

„Podle našich informací jich nemáš až tak málo.“ To byl pan Červený.

„Ticho.“ Pan Žlutý natáhl k Rothsteinovi ruku. „Vstaň z té podlahy, génie.“

Rothstein se chopil nabízené ruky, roztřeseně se dostal na nohy, pak se posadil na postel. Ztěžka dýchal, ale příliš dobře si uvědomoval (uvědomování si vlastní osoby bylo po celý život jeho prokletím i požehnáním), jaký obrázek musí skýtat: stařec v plandavém modrém pyžamu, z vlasů zbývají jen řídké nadýchané obláčky nad ušima. Tohle se stalo ze spisovatele, který v roce, kdy byl JFK zvolen prezidentem, pózoval na obálce časopisu Time: JOHN ROTHSTEIN, SAMOTÁŘSKÝ GÉNIUS AMERIKY.

Probuď se, génie.

„Vydýchej se,“ radil mu pan Žlutý. Mluvil starostlivě, ale Rothstein mu nedůvěřoval. „Pak půjdeme do obýváku, kde si povídají normální lidi. Nespěchej. Uklidni se.“

Rothstein dýchal pomalu a zhluboka a srdce se mu trochu uklidnilo. Snažil se myslet na Peggy, na její prsa velikosti čajového šálku (malá, ale dokonalá) a dlouhé hladké nohy, ale ten sen byl pryč stejně jako Peggy, ze které se stala stará bába žijící v Paříži. Za jeho peníze. Aspoň že Yolanda, jeho druhý pokus o manželské štěstí, byla po smrti, čímž skoncovala s alimentační povinností.

Muž v červené masce odešel z ložnice a Rothstein uslyšel, jak mu prohrabávají pracovnu. Něco spadlo. Otvírali a zavírali zásuvky.

„Už je líp?“ zeptal se pan Žlutý, a když Rothstein přikývl, řekl: „Tak půjdeme.“

Rothstein se nechal odvést do malého obývacího pokoje, s panem Modrým po levém boku a panem Žlutým po pravém. Přehrabování v jeho pracovně pokračovalo. Pan Červený brzy otevře skříň, odstrčí dvě saka a tři svetry a objeví sejf. Bylo to nevyhnutelné.

To nebude vadit. Pokud tam nechají zápisníky, a proč by si je brali? Takoví dacani se vždycky zajímají jenom o peníze. Nejspíš nedokážou přečíst nic náročnějšího než dopisy v Penthouse.

Jenže mužem ve žluté masce si nebyl jistý. Ten působil sečtěle.

V obývacím pokoji svítily všechny lampy a závěsy nebyly zatažené. Bdělí sousedé by se mohli divit, co se v domě starého spisovatele děje… kdyby nějaké měl. Ti nejbližší byli dvě míle odsud po hlavní silnici. Neměl žádné přátele, nikdo ho nenavštěvoval. Když se občas objevil podomní obchodník, vypoklonkoval ho. Rothstein byl prostě starý podivín. Spisovatel v důchodu. Poustevník. Daně platil, takže ho všichni nechávali na pokoji.

Modrý a Žlutý ho dovedli ke křeslu otočenému k televizoru, málokdy zapnutému, a když se okamžitě neposadil, pan Modrý ho do křesla vtlačil.

„Pomalu!“ okřikl ho Žlutý a Modrý kousek poodstoupil, jen cosi zamumlal. Takže tu opravdu velel pan Žlutý. Pan Žlutý byl vůdce smečky.

Sklonil se nad Rothsteinem a rukama se opřel o kolena v manšestrácích. „Chceš trochu něčeho na uklidnění?“

„Jestli myslíte alkohol, přestal jsem pít před dvaceti lety. Na doktorův příkaz.“

„To seš dobrej. Chodíš na schůze?“

„Nebyl jsem alkoholik,“ ohradil se Rothstein rozzlobeně. Bláznivé, zlobit se v takové situaci… nebo ne? Kdo ví, jak má člověk reagovat, když ho uprostřed noci vyženou z postele muži v barevných lyžařských maskách? Uvažoval, jak by takovou scénu asi napsal, a nemohl na nic přijít. O takových situacích nepsal. „Lidé předpokládají, že všichni bílí spisovatelé dvacátého století musejí být alkoholici.“

„Dobře, dobře,“ řekl pan Žlutý. Jako by konejšil protivné dítě. „Vodu?“

„Ne, děkuji vám. Chci, abyste vy tři odešli, takže k vám budu upřímný.“ Napadlo ho, jestlipak pan Žlutý zná základní pravidlo lidské komunikace: když někdo řekne, že k vám bude upřímný, většinou se chystá hrnout na vás lži rychleji, než kluše kůň. „Peněženku mám na prádelníku v ložnici. Je v ní něco přes osmdesát dolarů. Na krbové římse stojí keramická čajová konvice…“

Ukázal na ni. Pan Modrý se otočil a podíval se tím směrem, ale pan Žlutý ne. Pan Žlutý se dál pozorně díval na Rothsteina a jeho oči za maskou vypadaly skoro pobaveně. Nezabírá to, pomyslel si Rothstein, ale vytrval. Když teď byl docela probuzený, byl nejen vystrašený, ale taky pořádně vzteklý, i když věděl, že by to raději neměl dávat najevo.

„Tam si schovávám peníze na domácnost. Padesát nebo šedesát dolarů. Víc jich v domě není. Vezměte si je a jděte.“

„Zasranej lháři,“ řekl pan Modrý. „Máš mnohem víc, dědo. Víme to. Věř mi.“

Jako by se tu odehrávala divadelní hra a ta věta byla narážka, protože pan Červený z pracovny zakřičel: „Bingo! Našel jsem sejf! Velkej!“

Rothstein věděl, že ho muž v červené masce najde, ale stejně se mu sevřelo srdce. Bylo hloupé nechávat si doma hotovost, neměl k tomu žádný důvod kromě nechuti vůči kreditním kartám, šekům, akciím a dalším finančním prostředkům, ke všem těm lákavým řetězům, které připoutávaly americké občany k tíživému a v důsledku ničivému kolotoči dluhů a utrácení. Ale ta hotovost by mohla být jeho záchranou. Hotovost se dá nahradit. Ale ty zápisníky, jichž bylo víc než sto padesát, byly nenahraditelné.

„Takže kombinaci,“ ozval se pan Modrý. Luskl prsty v rukavicích. „Vyklop ji.“

Rothstein měl takový vztek, že skoro odmítl. Podle Yolandy byl vztek jeho celoživotní základní rozpoložení („Nejspíš už od tý tvý zatracený kolíbky,“ vyjádřila se), ale zároveň byl unavený a vyděšený. Kdyby se vzepřel, vytlučou to z něho. Třeba by dostal i další infarkt, a ten by ho skoro určitě dorazil.

„Když vám dám kombinaci k sejfu, vezmete si peníze, co v něm jsou, a odejdete?“

„Pane Rothsteine,“ řekl pan Žlutý tak laskavě, že to znělo upřímně (a tudíž bizarně), „nejste v situaci, kdy můžete smlouvat. Freddy, běž pro tašky.“

Rothstein ucítil závan studeného vzduchu, když pan Modrý, známý též jako Freddy, vyšel kuchyňskými dveřmi ven. Pan Žlutý se mezitím znovu začal usmívat. Rothstein ten úsměv už nesnášel. Ty červené rty.

„No tak, génie – spusť. Čím dřív začneš, tím dřív budeme hotoví.“

Rothstein vzdychl a odříkal kombinaci k sejfu Gardall ve skříni v pracovně. „Trojka vlevo dvě otáčky, třicet jedna vpravo dvě otáčky, osmnáct vlevo jedna otáčka, devadesát devět vpravo jedna otáčka, pak zpátky na nulu.“

Červené rty za maskou se roztáhly, až se ukázaly zuby. „To jsem si mohl myslet. Tvoje datum narození.“

Když Žlutý volal kombinaci na muže u sejfu, Rothstein došel k několika nepříjemným závěrům. Pan Modrý a pan Červený si přišli pro peníze a pan Žlutý si možná vezme svůj podíl, ale hlavním cílem muže, který mu neustále říkal génie, peníze zřejmě nebyly. Jako by to chtěl potvrdit, v dalším závanu studeného vzduchu zvenčí se znovu objevil pan Modrý. Měl čtyři prázdné plátěné tašky, zavěšené po dvou na ramenou.

„Podívejte se,“ obrátil se Rothstein na pana Žlutého, vyhledal jeho pohled a upřeně se mu zadíval do očí. „Nedělejte to. Z toho sejfu stojí za to vzít jenom peníze, nic jiného. Ten zbytek je jenom hromada různých škrábanic, ale pro mě jsou důležité.“

Pan Červený z pracovny zavolal: „Pro pána jána, Morrie! Padli jsme na jackpot! To mě podrž, tady je hromada prachů! Ještě v bankovních obálkách! Desítky obálek!“

Nejméně šedesát, mohl by říct Rothstein, možná i osmdesát. V každé čtyři sta dolarů. Od Arnolda Abela, mého účetního v New Yorku. Jeannie vybírá šeky na útratu a nosí mi obálky s hotovostí a já je strkám do sejfu. Jenže utratím málo, protože Arnold platí velké účty přímo z New Yorku. Jednou za čas dám Jeannie dýško a něco taky pošťákovi o Vánocích, ale jinak hotovost skoro nepotřebuji. Takhle to šlo celé roky, a proč? Arnold se nikdy neptá, na co peníze používám. Možná si myslí, že si sem zvu nějakou call girl. Možná si myslí, že sázím v Rockinghamu na koníčky.

Ale jedna věc je na tom legrační, mohl by říct panu Žlutému (známému rovněž jako Morrie). Nikdy jsem se totiž nezeptal sám sebe. Stejně jako jsem se sám sebe neptal, proč pořád píšu a plním jeden notes za druhým. Něco tak prostě je.

Mohl to všechno říct, ale mlčel. Ne kvůli tomu, že by pan Žlutý nerozuměl, ale protože ten vědoucí úsměv červených rtů říkal, že by rozumět mohl.

A bylo by mu to jedno.

„Co je tam ještě?“ zavolal pan Žlutý. Nespouštěl oči z Rothsteina. „Krabice? Krabice s rukopisy? Té velikosti, jak jsem ti říkal?“

„Žádný krabice, ale zápisníky,“ hlásil pan Červený. „Ten zasranej sejf je jich plnej.“

Pan Žlutý se usmál a stále se díval Rothsteinovi do očí. „S ručně psaným textem? Takhle pracuješ, génie?“

„Prosím,“ řekl Rothstein. „Prostě je tam nechte. Ten materiál nemá nikdo vidět. Nic z toho ještě není hotové.“

„A taky nikdy nebude, to si myslím já. Akorát si všechno křečkuješ.“ Ta jiskra v očích – kterou Rothstein považoval za irský rys – zmizela. „Hele, přece už nepotřebuješ publikovat nic dalšího, ne? Přece tě nic z finančního hlediska nenutí. Dostáváš tantiémy za Běžce. A za Běžce v akci. A za Běžec zpomaluje. Za tu slavnou trilogii s Jimmym Goldem. Pořád se prodává. Učí se o ní na vysokých školách v celé naší slavné zemi. Díky spolčení učitelů literatury, kteří si myslí, že ty a Saul Bellow jste největší hvězdy, vás musejí kupovat studenti jako povinnou četbu. Pěkně jste si to zavedli, co? Proč riskovat a publikovat něco dalšího, co by mohlo nabourat tvoji neposkvrněnou zlatoskvoucí pověst? Můžeš se tady schovávat a předstírat, že zbytek světa neexistuje.“ Pan Žlutý zavrtěl hlavou. „Kamaráde, dáváš pojmu análně retenční úplně nový význam.“

Pan Modrý pořád postával mezi dveřmi. „Co mám teda dělat, Morrie?“

„Pusťte se s Curtisem do toho. Všechno sbalte. Jestli v taškách nebude dost místa na všechny ty zápisníky, rozhlídněte se kolem. Dokonce i taková poustevnická krysa musí mít nejmíň jeden kufr. A nezdržujte se s počítáním peněz. Chci odsud vypadnout co nejdřív.“

„Tak jo.“ Pan Modrý – Freddy – odešel.

„Nedělejte to,“ řekl Rothstein a vyděsilo ho, jak se mu třese hlas. Někdy zapomínal, jak je starý, ale dnes v noci ne.

Ten, který se jmenoval Morrie, se k němu sklonil a dírami ve žluté masce se na něj zahleděly zelenošedé oči. „Chci něco vědět. Jestli řekneš pravdu, možná ti ty zápisníky necháme. Budeš ke mně upřímný, génie?“

„Budu se snažit,“ řekl Rothstein. „A já si tak nikdy neříkal, víte. Géniem mě nazvali v Time.“

„Ale vsadím se, žes jim žádnou stížnost neposílal.“

Rothstein neřekl nic. Parchant, pomyslel si. Mazaný parchant. Nic tu nenecháš, že? Je úplně jedno, co řeknu.

„Chci vědět tohle – proč jsi proboha nemohl nechat Jimmyho Golda na pokoji? Proč jsi ho musel takhle ponížit a zarýt mu obličej do bahna?“

Ta otázka byla tak nečekaná, že Rothstein nejdřív netušil, o čem Morrie mluví, i když Jimmy Gold byl jeho nejslavnější postava, díky které si ho budou lidi pamatovat (za předpokladu, že si ho díky něčemu pamatovat budou). Stejný článek v Time, který označil Rothsteina za génia, nazval Jimmyho Golda „americkou ikonou zoufalství v zemi nadbytku“. Pěkná kravina, ale zvedla prodej.

„Jestli chcete říct, že jsem měl přestat hned po Běžci, nejste sám.“ Ale skoro, mohl by dodat. Běžec v akci upevnil jeho pověst významného amerického spisovatele a Běžec zpomaluje byl vrcholem jeho kariéry: kritika ho vychvalovala do nebes a na žebříčku bestsellerů v New York Times se držel dvaašedesát týdnů. Taky mu vynesl Státní knižní cenu – ne že by si pro ni šel osobně. „Illiada poválečné Ameriky,“ stálo v nominaci a myslel se tím nejen poslední díl, ale trilogie jako celek.

„Netvrdím, že jsi měl po Běžci přestat,“ řekl Morrie. „Běžec v akci byl stejně dobrý, možná ještě lepší. Byli opravdoví. Jde o ten poslední díl. Člověče, to teda byla sračka. Reklama? To jako fakt, reklama?“

Pan Žlutý pak udělal něco, z čeho se Rothsteinovi sevřelo hrdlo a břicho se mu proměnilo v kámen. Pomalu, skoro zamyšleně, si stáhl žlutou masku, takže se objevil mladý muž typického vzezření bostonského Ira: zrzavé vlasy, zelenavé oči a bledá pleť, která se vždycky spálí a nikdy neopálí. K tomu ty divně červené rty.

„Dům na předměstí? Ford sedan před barákem? Manželka a dvě malé dětičky? Všichni jsou prodejní, tohle se snažíš sdělit? Všichni se nechají nakazit?“

„V těch zápisnících…“

V těch zápisnících byly další dva romány s Jimmym Goldem, to se snažil říct, a ty ten kruh uzavíraly. V prvním Jimmy pochopí prázdnotu svého života na předměstí a opustí rodinu, zaměstnání a pohodlný dům v Connecticutu. Odejde pěšky, jenom s ruksakem s pár svršky na zádech. Stane se starší verzí kluka, který odešel ze školy, odmítl svou materialistickou rodinu a po jednom prochlastaném víkendu stráveném toulkami po New Yorku se rozhodl vstoupit do armády.

„V těch zápisnících co?“ zeptal se Morrie. „No tak, génie, mluv. Pověz mi, proč jsi mu musel podrazit nohy a ještě mu šlápnout na hlavu.“

V díle Běžec míří na západ se stane znovu sám sebou, chtěl Rothstein říct. Svým vlastním já. Jenže pan Žlutý teď ukázal tvář a z pravé přední kapsy kostkované bundy vytahoval pistoli. Vypadal truchlivě.

„Vytvořil jsi jednu z největších postav americké literatury, a pak se na ni vysereš,“ řekl Morrie. „Člověk, který tohle může udělat, si nezaslouží žít.“

V Rothsteinovi znovu zaburácel vztek, což pro něj bylo milé překvapení. „Jestli si tohle myslíte,“ řekl John Rothstein, „tak jste nikdy nepochopil ani slovo z toho, co jsem napsal.“

Morrie namířil pistoli. Ústí vypadalo jako černé oko.

Rothstein na něj namířil artritidou zkřivený prst, jako by také držel pistoli, a spokojeně si všiml, že Morrie zamžikal a trochu sebou škubl. „Nech si tu svoji pitomou literární kritiku. Té jsem si užil dávno předtím, než ses narodil. Kolik ti vlastně je, dvaadvacet? Třiadvacet? Co ty víš o životě, natož o literatuře?“

„Dost na to, abych věděl, že všichni nejsou prodejní.“ Rothstein si s úžasem všiml, že ty irské oči přetékají slzami. „Nepoučuj mě o životě, když ses posledních dvacet roků schovával před světem jako krysa v díře.“

Tahle stará výtka – jak se opovažuješ opustit výsluní slávy? – byla poslední jiskrou, která rozpálila Rothsteinův vztek naplno – vztek, při kterém lítaly sklenice a tříštil se nábytek a který by poznala jak Peggy, tak Yolanda –, a on byl rád. Lepší umřít zuřivý, než přikrčeně škemrat.

„Jak chceš moji práci zpeněžit, napadlo tě to? Nejspíš ano. Předpokládám, že víš, že stejně tak by ses mohl snažit prodat ukradený Hemingwayův zápisník nebo Picassův obraz. Ale tvoji kamarádi nejsou tak vzdělaní jako ty, že? Poznám to podle toho, jak mluví. Vědí to, co ty? Určitě nevědí. Ale tys jim nakecal kdoví co. Ukázal jsi jim holuba na střeše a řekl jim, že snese dost zlatých vajec pro všechny. Podle mě jsi toho schopný. Myslím, že máš v hlavě moře slov. Jenže podle mě je to moře hodně mělké.“

„Sklapni. Mluvíš jako moje matka.“

„Jsi obyčejný zloděj, příteli. A je hodně hloupé ukrást něco, co nikdy nedokážeš prodat.“

„Sklapni, génie, varuju tě.“

Rothstein si pomyslel: A co když zmáčkne spoušť? Už žádné prášky. Žádné výčitky kvůli minulosti a hromádkám rozbitých vztahů, které jsem cestou nechal za sebou jako řadu rozbitých aut. Už žádné obsesivní psaní, hromadění jednoho notesu za druhým jako hrstky králičích bobků roztroušených po lesní stezce. Kulka do hlavy by možná nebyla tak špatná. Lepší než rakovina nebo alzheimer, ten velký strašák každého, kdo se celý život živil mozkem. Samozřejmě se objeví titulky, a těch jsem si užil spousty už před tím zatraceným článkem v Time… ale jestli ten kluk stiskne spoušť, aspoň je nebudu muset číst.

„Jsi hlupák,“ řekl Rothstein. Najednou se cítil přímo rozjařený. „Myslíš, že jsi chytřejší než ti druzí dva, ale nejsi. Oni aspoň chápou, že peníze se dají utratit.“ Předklonil se a zahleděl se do toho bledého pihovatého obličeje. „Víš co, chlapečku? Přesně takoví lidi jako ty dělají čtenářům špatné jméno.“

„Naposled tě varuju,“ ucedil Morrie.

„Táhni k čertu s tím svým varováním. Táhni k čertu i se svojí matkou. Buď mě zastřel, nebo vypadni z mého domu.“

Morris Bellamy ho zastřelil.

2009

První hádka kvůli penězům v domácnosti Saubersových – aspoň první, kterou děti zaslechly – se odehrála jednoho dubnového večera. Peter a Tina Saubersovi byli v obývacím pokoji, Pete psal domácí úkol a Tina se dívala na DVD se SpongeBobem. Už ho předtím viděla, mockrát, ale nikdy ji nepřestal bavit. To bylo štěstí, protože poslední dobou neměli v domácnosti Saubersových přístup k televiznímu kanálu Cartoon Network. Tom Saubers před dvěma měsíci kabelovku odhlásil.

Tom a Linda Saubersovi byli v kuchyni, kde Tom právě zavíral svůj starý batoh nacpaný energetickými tyčinkami, krabičkou nakrájené zeleniny, dvěma láhvemi vody a plechovkou coly.

„Jsi cvok,“ řekla Linda. „Vždycky jsem věděla, že musí být po tvém, ale tímhle to dostáváš na úplně novou úroveň. Jestli si chceš nařídit budík na pátou, fajn. Můžeš vyzvednout Todda, v šest budete u Městského centra, a i tak budeš v té frontě první.“

„Kéž by,“ odpověděl Tom. „Todd říká, že minulý měsíc byla v Brook Parku taky burza práce a lidi se začali stavět do fronty už den předem. Den předem, Lin!“

„Todd toho namluví. A ty mě poslouchej. Vzpomínáš, jak Todd říkal, že Pete a Tina budou nadšení ze závodů monstertrucků…“

„Tohle nejsou závody náklaďáků, ani koncert v parku, ani ohňostroj. Tohle je náš život.“

Pete zvedl hlavu od domácího úkolu a na chvilku se zahleděl do očí své mladší sestry. Tina výmluvně pokrčila rameny: Prostě rodiče. Pete se vrátil k algebře. Ještě čtyři úlohy, a bude moci jít na návštěvu k Howiemu. Zjistí, jestli Howie nemá nějaké nové komiksy. Pete ale neměl žádné na výměnu, jeho kapesné se odebralo do stejných končin jako kabelová televize.

V kuchyni zatím Tom začal přecházet sem a tam. Linda ho dohnala a jemně ho chytila za loket. „Vím, že je to náš život,“ řekla.

Mluvila potichu, částečně kvůli tomu, aby je děti nezaslechly a nebyly nervózní (věděla, že Pete už nervózní je), ale hlavně aby trochu zmenšila dusno. Věděla, jak Tomovi je, a srdce jí nad ním usedalo. Bát se bylo zlé. Být ponížený, protože nedokázal splnit to, co chápal jako svoji hlavní povinnost, totiž uživit rodinu, bylo horší. A ponížení ani není to správné slovo. On se styděl. Deset let pracoval u realitky Jezerní pobřeží, stabilně patřil k jejich nejlepším prodavačům, jeho usměvavá fotka často visela v hlavní kanceláři. Peníze, které Linda nosila za učení třeťáků ve škole, byly jenom třešinka na dortu. Potom na podzim roku 2008 šla ekonomika šupem ke dnu a Saubersovi se stali rodinou s jediným příjmem.

Nebylo to tak, že by Toma dočasně propustili a mohli mu znovu zavolat, až se trh zlepší. Z realitní agentury Jezerní pobřeží teď byla prázdná budova počmáraná graffiti a vpředu s cedulí NA PRODEJ NEBO K PRONÁJMU. Bratři Reardonovi, kteří ten podnik zdědili po otci (a jejich otec zase po svém otci), měli celé jmění v akciích a skoro o všechno přišli, když se trh propadl. Lindu nijak neutěšovalo, že Tomův nejlepší přítel Todd Paine je na stejné lodi. Považovala Todda za troubu.

„Viděl jsi předpověď počasí? Já ano. Bude chladno. Ráno mlhy od jezera, možná i mrznoucí mrholení. Mrznoucí mrholení, Tome.“

„Dobře. Doufám, že to tak bude. Nebude tam takový nával a zlepší se mi šance.“ Vzal ji za lokty, ale jemně. Nijak jí netřásl, nekřičel na ni. To přišlo později. „Já prostě musím něco sehnat, Lin, a burza práce je letos na jaře moje nejlepší možnost. Chodím po ulicích a hledám…“

„Já vím…“

„A nic tu není. Doslova nic. No jo, pár míst v docích a něco na stavbě v obchodní zóně u letiště, ale umíš si mě představit, že bych dělal takovou práci? Mám patnáct kilo nadváhu a jsem dvacet roků z formy. Možná v létě najdu něco v centru – třeba někde za pultem –, pokud se situace trochu zlepší… ale taková práce by byla špatně placená a nejspíš dočasná. Takže Todd a já tam jdeme o půlnoci a budeme stát ve frontě, dokud se zítra ráno ty dveře neotevřou, a já ti slibuju, že se vrátím s prací, kde si pořádně vydělám.“

„A nejspíš taky s bacilem, který od tebe všichni chytíme. Pak můžeme šetřit na jídle, abychom měli na doktory.“

To byla ta chvíle, kdy na ni začal mít opravdu vztek. „Ocenil bych, kdybys mě trochu podpořila.“

„Tome, proboha, já se snažím…“

„Nebo mě i povzbudila. ‚Jsi dobrý, Tome, že projevíš trochu iniciativy. Jsme rádi, že se kvůli rodině tak namáháš, Tome.‘ Něco takového bych rád slyšel. Pokud po tobě nechci příliš.“

„Já jenom říkám…“

Ale dveře do kuchyně se otevřely a zavřely dřív, než stačila dopovědět. Tom šel ven za dům vykouřit si cigaretu. Když Pete zvedl hlavu tentokrát, uviděl na Tinině tváři nervozitu a starost. Přece jenom jí bylo teprve osm. Pete se usmál a mrkl na ni. Tina mu oplatila nejistým úsměvem a pak se vrátila k ději v podmořském království zvaném Zátiší Bikin, kde tátové neztrácejí práci ani nezvedají hlas a děti nepřicházejí o kapesné. Leda že by zlobily.

Než Tom toho večera odešel, odnesl dcerku do postele a dal jí pusu na dobrou noc. Jednu dal i paní Beasleyové, Tinině oblíbené panence – pro štěstí, jak řekl.

„Tati? Bude všechno dobré?“

„Určitě, zlatíčko,“ řekl. Zapamatovala si to. Tu jistotu v jeho hlase. „Všechno bude skvělé. Teď už pěkně spi.“ Odešel a jeho chůze vypadala úplně normálně. To si taky zapamatovala, protože pak už ho tak nikdy chodit neviděla.

Nahoře na strmé odbočce z Marlborough Street k parkovišti u Městského centra Tom vyhrkl: „Páni, počkej, zastav!“

„Kámo, jsou za mnou auta,“ upozornil ho Todd.

„To bude jenom vteřinka.“ Tom zvedl telefon a vyfotil si lidi stojící ve frontě. Muselo jich být už aspoň sto. Nejméně. Nad řadou vchodů byl pověšený transparent s nápisem ZARUČENO 1000 PRACOVNÍCH MÍST! A ještě „Stojíme při lidech z našeho města!“ – STAROSTA RALPH KINSLER.

Za zrezivělým subaru ročník 2004 Todda Painea začal někdo troubit.

„Tommy, strašně nerad tě ruším, když si pořizuješ suvenýry z týhle báječný události, ale…“

„Jeď, jeď. Už to mám.“ A když Todd vjížděl na parkoviště, na němž byla místa nejblíž k budově už obsazená, dodal: „Nemůžu se dočkat, až tu fotku ukážu Lindě. Víš, co říkala? Že jestli tu budeme v šest, budeme ve frontě první.“

„Já ti to povídal, kámo. Todík nelže.“ Todík zaparkoval. Subaru prdlo, hvízdlo a ztichlo. „Než se rozbřeskne, bude tu určitě pár tisíc lidí. A taky televize. Všechny stanice. Město v šest, Ranní zprávy, MetroScan. Možná po nás budou chtít rozhovor.“

„Mně bude stačit práce.“

Linda měla v jedné věci pravdu, bylo vlhko. Ve vzduchu bylo cítit jezero jako slabý zápach stoky. A byla taková zima, že skoro viděl svůj dech. Byly tu rozestavené sloupky s nataženou výstražnou žlutou páskou, která řadila uchazeče o práci sem a tam jako sklady lidské harmoniky. Tom a Todd zaujali místa mezi posledními sloupky. Za nimi se okamžitě začali houfovat další, většinou muži, někteří v tlustých flanelových pracovních bundách, jiní v obchodnických svrchnících a s obchodnicky sestřiženými vlasy, které však začínaly z dokonalého účesu mírně přerůstat. Tom odhadoval, že do rána se fronta roztáhne až na konec parkoviště, a to budou do otevření dveří stále chybět nejméně čtyři hodiny.

Jeho pohled upoutala nějaká žena s dítětem, které měla zavěšené vpředu na břiše. Byli pár zatáček od nich. Toma napadlo, jak zoufalý musí člověk být, když vyleze do studené vlhké noci s malým děckem. Děcko bylo uložené v takové té klokance. Žena mluvila se statným chlapem se spacákem přehozeným přes rameno a dítě se dívalo z jednoho na druhého jako nejmenší tenisový fanda na světě. Bylo to trochu legrační.

„Nechceš něco pro zahřání, Tommy?“ Todd už vytáhl z batohu půllitrovku Bellovy whiskey a podával mu ji.

Tom skoro odmítl, protože si vzpomněl na Lindina slova na rozloučenou – Ne abych z tebe po návratu domů cítila chlast, mistře –, a pak si láhev vzal. Tady venku byla zima a malý panák neublíží. Cítil, jak whiskey klouže dolů a zahřívá mu krk a žaludek.

Vypláchni si pusu, než vlezeš do některé přijímací kóje, připomněl si. Chlapy, ze kterých táhne whiskey, si nikdo nenajme.

Když mu Todd nabídl další lok – to bylo kolem druhé v noci –, Tom odmítl. Ale když se nabídka zopakovala kolem třetí, Tom láhev přijal. Zkontroloval hladinku a odhadl, že Todík se posiloval proti chladu dost vydatně.

No a co, sakra, pomyslel si Tom a místo usrkávání si pořádně přihnul.

„To je ono,“ řekl Todd už trochu těžkopádným jazykem. „Ať si tvoje špatný já taky užije.“

Přijížděli stále další hledači práce, jejich auta vystrkovala čumáky z houstnoucí mlhy na Marlborough Street. Fronta se táhla daleko za sloupky a už se nijak neklikatila. Tom byl přesvědčený, že má představu o tom, jaké ekonomické potíže momentálně sužují celou zemi – copak také neztratil práci, a to velmi dobrou práci? –, ale když auta nepřestávala přijíždět a fronta pořád rostla (Tom už nedohlédl na konec), začal to vidět z nové a děsivé perspektivy. Možná že potíže nebylo to pravé slovo. Možná že to pravé slovo bylo katastrofa.

Někde napravo od něj, v bludišti ze sloupků a pásek vedoucím ke dveřím dosud temné haly, se rozplakalo dítě. Tom se rozhlédl a uviděl, že muž se spacákem drží klokanku za bočnice, aby žena (panebože, pomyslel si Tom, nevypadá ani na dvacet) mohla dítě vytáhnout.

„Sso to má sakra bejt?“ zeptal se Todd. Jazyk se mu už opravdu pletl.

„Děcko,“ řekl Tom. „Ta žena s děckem. Holka s děckem.“

Todd se po nich ohlédl. „Jéžišku na kšíšku,“ vzdychl. „Tomuhle říkám nezopod… nedopo… prostě nemá rozum.“

„Jsi opilý?“ Linda neměla Todda ráda, neviděla jeho dobré stránky, a v tuto chvíli si Tom taky nebyl jistý, jestli nějaké vidí.

„Rochu. Než vodevřou, budu v cajku. Vzal sem si mátový bombóny.“

Tom měl chuť se Todíka zeptat, jestli si vzal taky nějaké oční kapky – oči měl červené jako králík –, ale usoudil, že v tuhle chvíli se mu do takové diskuse nechce. Zaměřil pozornost znovu k místu, kde byla žena s plačícím dítětem. V první chvíli ho napadlo, že odešli. Pak se podíval níž a uviděl, že se souká do spacáku toho statného chlapa a děcko si drží na hrudníku. Chlapík jí přidržoval spacák otevřený. Děcko pořád řvalo z plných plic.

„Zavřete tomu děcku hubu,“ zavolal nějaký muž.

„Někdo by měl zavolat sociálku,“ dodala jakási žena.

Tom si vzpomněl na Tinu v tomhle věku, představil si ji venku v těchto studených mlhavých hodinách chvíli před svítáním, a měl co dělat, aby těm křiklounům neporadil, aby drželi hubu oni… nebo aby jim nějak pomohli, což by bylo ještě lepší. Koneckonců, jsou v tom tady všichni spolu, ne? Celý tenhle zástup zoufalců, co to mají podělaným navrch.

Pláč se ztlumil, pak ustal.

„Asi ho kojí,“ řekl Todd. Zmáčkl si hrudník, asi pro lepší názornost.

„Jo.“

„Tommy?“

„Co je?“

„Víš, že Ellen přišla o práci, že?“

„Ježíši, ne. To jsem teda nevěděl.“ Předstíral, že nevidí strach v Toddově obličeji. Ani třpytivou vlhkost v jeho očích. Nejspíš se mu leskly pitím nebo zimou. Nebo taky ne.

„Říkali, že jí zase zavolají, až se situace zlepší, ale se mnou to udělali stejně a už jsem bez práce půl roku. Nechal jsem si vyplatit pojistku. A už je pryč. A víš, co nám zbývá v bance? Pět set dolarů. Víš, jak dlouho vydrží pět set dolarů, když bochník chleba u Krogera stojí dolar?“

„Dlouho ne.“

„To máš sakra pravdu. Dneska tu musím něco sehnat. Prostě musím.“

„Seženeš. Oba něco seženeme.“

Todd trhl hlavou směrem k chlapíkovi, který teď vypadal, že nad spacákem drží stráž, aby nikdo náhodou nešlápl na ženu a dítě uvnitř. „Myslíš, že jsou manželé?“

Toma to předtím nenapadlo. Teď ano. „Nejspíš jo.“

„Tak to musejí být oba bez práce. Jinak by jeden z nich zůstal s děckem doma.“

„Možná si myslí, že když se ukážou s děckem, zvýší se tím jejich šance,“ usoudil Tom.

Todd se rozzářil. „Hrajou na soucit! To není špatnej nápad!“ Podal mu půllitrovku. „Chceš si cucnout?“

Tom trochu upil a pomyslel si: Když to nevypiju já, vypije to Todd.

Toma probral z whiskového klimbání bujarý pokřik: „Jiné planety jeví známky života!“ Po této duchaplnosti následoval smích a potlesk.

Tom se rozhlédl a uviděl denní světlo. Řídké a zahalené mlhou, ale přesto denní světlo. Kolem řady dveří do haly prošel chlapík v šedém pracovním oděvu – člověk, co má práci, šťastlivec – a tlačil po chodbě uklízečský kbelík s mopem.

„Co je?“ zahučel Todd.

„Nic,“ řekl Tom. „Jenom uklízeč.“

Todd natáhl krk a podíval se k Marlborough Street. „Jéžiš, a přijíždějí pořád další.“

„Jo,“ přitakal Tom a pomyslel si: Kdybych poslechl Lindu, trčeli bychom na konci fronty, která se táhne na půl cesty do Clevelandu. Byla to dobrá myšlenka, menší potvrzení vlastní pravdy je vždycky dobré, ale litoval, že neodmítl Toddovu láhev. V ústech měl pachuť jako v kočičím záchodě. Ne že by někdy nějaký doopravdy ochutnal, ale…

Někdo o pár zatáček fronty dál – nedaleko od spacáku – se zeptal: „Je to mercedes? Vypadá jako mercedes.“

Tom uviděl jeho protáhlý obrys s rozsvícenými mlhovými světly v ústí příjezdové cesty od Marlborough Street. Vůz se nehýbal, jen tam stál.

„Co jako chce dělat?“ divil se Todd.

Řidič auta, které stálo těsně za mercedesem, se nejspíš ptal na totéž, protože zmáčkl klakson – ozvalo se dlouhé, naštvané troubení, při kterém se lidé zavrtěli, odfrkli si a rozhlédli se. Auto se žlutými mlhovkami ještě chvíli zůstalo na místě. Pak vyrazilo. Ne doleva k už téměř přetékajícímu parkovišti, ale přímo na lidi sevřené klikatou uličkou z pořadatelských pásek na sloupcích.

„Hej!“ vykřikl kdosi.

Dav se zhoupl zpět jako příboj. Toma to hodilo na Todda, který padl na zadek. Tom se ze všech sil snažil udržet rovnováhu a skoro se mu to podařilo, ale potom muž před ním – ten ječel, vlastně ne, řval – vrazil zadek Tomovi do rozkroku a rozmáchnutý loket do hrudi. Tom spadl na svého kamaráda, uslyšel, jak se láhev Bellovy whiskey někde mezi nimi tříští, a ucítil ostrý pach zbývajícího alkoholu, který se rozlil po dlažbě.

Skvělé, takže teď budu smrdět jako hospoda v sobotu večer.

Vyhrabal se na nohy právě včas, aby viděl, jak to auto – opravdu to byl Mercedes Benz, velký sedan šedý jako dnešní zamlžené ráno – projíždí davem jako ledoborec, opisuje opilecký oblouk a od nárazníku mu odletují lidská těla rotující ve vzduchu. Z chladiče mu kapala krev. Nějaká žena sklouzla a převalila se přes kapotu, ruce měla při tom napřažené a nohy bez bot. Plácla do skla, hmátla po jednom stěrači, minula a svalila se na druhé straně na zem. Žluté pásky ZÁKAZ VSTUPU praskaly. Jeden sloupek uvízl na boku velkého sedanu, který však jízdu nezpomalil ani trochu. Tom uviděl, jak přední kola přejíždějí přes spací pytel a přes statného muže, který se nad ním ochranitelsky skláněl a napřahoval proti autu paži.

A teď se auto řítilo rovnou na něj.

„Todde!“ vykřikl. „Todde, vstávej!“

Hmátl po Toddových rukou, jednu chytil a zatáhl. Někdo do něj narazil, a tak se zase ocitl na kolenou. Slyšel motor ničivého vozu řvoucí na plné otáčky. Už byl hodně blízko. Tom se snažil odplazit, ale do spánku ho kopla čísi noha. Zajiskřilo se mu před očima.

„Tome?“ Todd už byl za ním. Jak se to stalo? „Tome, co to kurva je?“

Dopadlo na něj něčí tělo a pak na něm bylo cosi jiného, obrovská tíha, která ho stlačila dolů a hrozila, že ho rozmačká na kaši. Praskly mu kyčle. Ruplo to, jako když se lámou vyschlé krocaní kosti. Pak ta tíha zmizela. Místo ní se v něm rozlila bolest se svou vlastní tíhou.

Pokusil se zvednout hlavu a podařilo se mu odlepit ji od dlažby na tak dlouho, aby zahlédl, jak v mlze mizí koncová světla. Uviděl třpyt skleněných střepů z rozbité láhve. Uviděl Todda ležet na zádech, krev mu vytékala z hlavy a dělala na dlažbě louži. Do mlhavého polosvětla se táhly karmínové stopy pneumatik.

Napadlo ho: Linda měla pravdu. Měl jsem zůstat doma.

Napadlo ho: Já umřu, a možná je to tak nejlepší. Protože na rozdíl od Todda Painea jsem se nedostal k tomu, abych si vybral pojistku.

Napadlo ho: I když časem bych to dost možná udělal.

Pak ho pohltila tma.

Když se Tom Saubers po osmačtyřiceti hodinách probudil, byl v nemocnici a Linda seděla vedle něj. Držela ho za ruku. Zeptal se jí, jestli bude žít. Usmála se, stiskla mu ruku a řekla samozřejmě, ty hlupáčku.

„Jsem ochrnutý? Pověz mi pravdu.“

„Ne, zlato, ale máš spoustu polámaných kostí.“

„A co Todd?“

Podívala se stranou a kousla se do rtu. „Je v kómatu, ale podle doktorů se z toho nakonec probere. Poznají to podle mozkových vln nebo čeho.“

„Bylo tam jakési auto. Nemohl jsem mu uhnout.“

„Já vím. Nebyli jste jediní. Byl to nějaký šílenec. Nechytili ho, aspoň zatím.“

Toma ten řidič z mercedes-benzu naprosto nezajímal. Bylo dobře, že není ochrnutý, ale…

„Jak moc jsem to schytal? Nic nepřikrašluj – buď upřímná.“

Podívala se mu do očí, ale jeho pohled nevydržela. Znovu se podívala na přáníčka brzkého uzdravení na stolku, a řekla: „Jsi… no. Bude chvíli trvat, než budeš zase moci chodit.“

„Jak dlouho?“

Zvedla jeho ruku, která byla strašně odřená, a políbila ji. „Doktoři nevědí.“

Tom Saubers zavřel oči a rozbrečel se. Linda ho chvíli poslouchala, a když už to nedokázala snášet, předklonila se a začala mačkat tlačítko na morfiové pumpě. A mačkala ho, dokud přístroj nepřestal vstřikovat dávky. Tou dobou už Tom spal.

1978

Morris strhl deku z horní police skříně v ložnici a zakryl s ní Rothsteina, který ležel s ustřeleným temenem nakřivo v křesle. Mozek, který vymyslel Jimmyho Golda, Jimmyho sestru Emmu a Jimmyho sebestředné, napůl alkoholické rodiče – tolik podobné těm Morrisovým –, teď usychal na tapetě. Morris nebyl zrovna v šoku, ale rozhodně žasl. Očekával trochu krve a díru mezi očima, ale ne tenhle chrstanec třísek z kostí a chrupavek. Nejspíš to bylo nedostatkem představivosti, usoudil, což byl důvod, proč sice dokázal číst velikány moderní americké literatury – číst a oceňovat je –, ale nikdy nedokázal být jedním z nich.

Freddy Dow vyšel z pracovny s nacpanými plátěnými taškami přehozenými přes ramena. Za ním se objevil Curtis, ten měl skloněnou hlavu a nenesl vůbec nic. Zčistajasna zrychlil, prosmýkl se kolem Freddyho a vyrazil do kuchyně. Dveře na zahradu vzadu bouchly o zeď domu, protože se jich chopil vítr. Pak se ozvaly zvuky zvracení.

„Je mu trochu blbě,“ vysvětlil Freddy. Měl talent na oznamování něčeho, co bylo zřejmé.

„Ty jsi v pohodě?“ zeptal se Morris.

„Jo.“ Freddy vyšel bez ohlížení předním vchodem ven a cestou sebral páčidlo, které se opíralo o lavičku na verandě. Připravovali se na vloupání, ale hlavní vchod byl odemčený. Zadní dveře do kuchyně taky. Rothstein zřejmě plně důvěřoval sejfu Gardall. Tomuhle se říká nedostatek představivosti.

Morris vešel do pracovny, podíval se na Rothsteinův uklizený stůl a přikrytý psací stroj. Podíval se na fotografie na zdi. Visely tam obě bývalé manželky, rozesmáté, mladé a krásné v šatech a s účesy z padesátých let. Bylo dost zajímavé, že Rothstein nechával odložené manželky na místě, odkud se na něj mohly při psaní dívat, ale Morris neměl čas nad tím uvažovat ani prozkoumat obsah spisovatelova stolu, což by udělal k smrti rád. Ale byl takový průzkum vůbec nutný? Přece si vzal ty zápisníky. Měl obsah spisovatelovy mysli. Všechno, co napsal za těch osmnáct let od chvíle, kdy přestal publikovat.

Freddy do tašek nahrnul nejdřív hromádky obálek s penězi (samozřejmě, prachy, tomu Freddy a Curtis rozuměli), ale na policích v sejfu pořád zůstávala spousta notesů. Byly značky Moleskine, takové používal i Hemingway a Morrisovi se o nich zdálo v polepšovně, kde snil také o tom, že se sám stane spisovatelem. Ale v polepšovně v Riverview dostával příděl pěti listů dřevnatého papíru značky Blue Horse na týden, což těžko mohlo stačit na to, aby začal psát Velký americký román. Nebylo k ničemu, když prosil o další. Když Elkinsovi, úředníkovi přes zásoby, jednou nabídl, že mu ho za pár papírů navíc vykouří, Elkins mu dal pěstí ránu do obličeje. Svým způsobem legrační, když vezmete v úvahu všechen ten nedobrovolný sex, kterého se tady Morris musel během svého devítiměsíčního pobytu nuceně zúčastnit, obvykle na kolenou a nejednou s vlastními špinavými trenkami nacpanými do úst.

Nemyslel si, že za ta znásilnění může výlučně jeho matka, ale svůj díl odpovědnosti nesla. Anita Bellamyová, slavná profesorka historie, jejíž kniha o Henrym Clayi Frickovi získala nominaci na Pulitzerovu cenu. Tak slavná, že usoudila, že ví všechno rovněž o moderní americké literatuře. Právě hádka o goldovské trilogii ho jednou večer vyhnala z domu, rozzuřeného a odhodlaného se opít. Což se mu podařilo, přestože byl nezletilý a vypadal na to.

Pití a Morris, to nešlo dohromady. Když pil, vyváděl věci, na které si později nevzpomínal, a nikdy to nebylo nic dobrého. Ten večer šlo o vloupání, poškozování cizí věci a rvačku s členem ostrahy ze sousedství, který se ho snažil zadržet, dokud nepřijedou skuteční policisté.

To bylo skoro před šesti lety, ale ta vzpomínka byla stále živá. Bylo to všechno tak hloupé. Ukrást auto, projet se po městě, pak to auto nechat někde stát (možná poté, co pomočil celou přístrojovou desku), to byla jedna věc. Nijak chytrá, ale s trochou štěstí z toho mohl klidně vyváznout. Ale vloupat se do domu v nóbl čtvrti Sugar Heights? Dvojnásobná pitomost. V tom domě přece nic nechtěl (aspoň si na nic později nevzpomínal). A když přece jenom něco chtěl? Když nabídl svoje ústa za pár mizerných papírů Blue Horse? Dostal ránu do obličeje. Tehdy se tomu zasmál, protože to by udělal Jimmy Gold (aspoň než dospěl a prodal se za to, co nazval Velký prachy), a co se stalo potom? Dostal další pecku do obličeje, ještě tvrdší. Rozbrečelo ho až tlumené chrupnutí zlomeného nosu.

Jimmy by nikdy nebrečel.

Pořád se na ty moleskiny chtivě díval, když se Freddy Dow vrátil se zbývajícími dvěma plátěnými taškami. Navíc nesl ošoupanou koženou kabelu. „Tohle bylo v komoře. Je tam snad miliarda konzerv s fazolema a tuňákem. Chápeš to? Divnej chlap. Možná čekal na Acropolipse. Dělej, Morrie, hoď sebou. Někdo mohl ten výstřel slyšet.“

„Nejsou tu žádní sousedi. Nejbližší farma je dvě míle daleko. Uklidni se.“

„Vězení jsou plný chlápků, co byli v klidu. Musíme odsud vypadnout.“

Morris začal po hrstech vytahovat notesy, ale nedokázal odolat a do jednoho se podíval, jen tak pro jistotu. Rothstein byl opravdu divný chlápek a nebylo zas tak nemožné, že by zavalil sejf čistými zápisníky s tím, že do nich něco napíše někdy později.

Ale ne.

Aspoň tento byl zaplněný Rothsteinovým drobným, úhledným rukopisem, každičká stránka byla popsaná odshora dolů a zleva doprava, okraje zůstaly tenké jako nitky.

… pořádně nevěděl, proč je to pro něj důležité a proč nedokáže usnout v prázdné korbě auta, které ho unášelo zapomenutou venkovskou krajinou vstříc Kansas City a dál do spící země, do toho ohromného břicha Ameriky odpočívajícího pod pohodlným, dobře padnoucím polštářem noci, a přesto se Jimmyho myšlenky neustále stáčely zpět k…

Freddy ho bouchl do ramene, a nijak jemně. „Vyndej z toho frňák a pakuj se. Už tak máme jednoho úplně k ničemu, protože se vzadu obrací naruby.“

Morris vhodil zápisník do jedné tašky a beze slova shrábl další dvě hrsti notesů, byl jako oslněný možností, kterou tu zřejmě objevil. Zapomněl na svinčík pod dekou v obývacím pokoji, zapomněl na Curtise Rogerse, který gruntoval vnitřnosti nad záhonem růží nebo cínií nebo co to tam vzadu rostlo. Jimmy Gold! Mířil na západ, na korbě dodávky! Rothstein s ním přece jenom neskončil!

„Tyhle jsou plné,“ řekl Freddymu. „Odnes je ven. Zbytek naložím do zavazadla.“

„Tak se takový tašce říká?“

„Myslím, že jo.“ Věděl to. „Dělej. Už jsme tu skoro hotoví.“

Freddy si přehodil přes ramena ucha tašek, ale ještě chvilku otálel. „Víš určitě, že to k něčemu bude? Protože Rothstein říkal…“

„Byl to křeček, který se snažil zachránit svoje zásoby. Řekl by cokoliv. Běž.“

Freddy šel. Morris naložil do zavazadla poslední hromádku moleskinů a vycouval ze skříně. U Rothsteinova stolu stál Curtis. Už měl sundanou masku, všichni si je sundali. Tvář měl bledou jako stěna a pod očima tmavé kruhy od šoku.

„Nemusel jsi ho zabíjet. Neměl jsi ho zabíjet. Nebylo to v plánu. Proč jsi to udělal?“

Protože ze mě udělal blbce. Protože nadával na moji matku. A to můžu jenom já. Protože o mně řekl, že jsem chlapeček. Protože potřeboval, aby mu dal někdo za vyučenou kvůli tomu, že udělal z Jimmyho Golda jednoho z nich. Hlavně proto, že někdo s takovým talentem nemá právo schovávat se před světem. Jenže tomu by Curtis nerozuměl.

„Protože tím pádem budou mít jeho zápisky větší cenu, až je budeme prodávat.“ Což nebudou, dokud si v nich nepřečte každé slovo, ale Curtis by nechápal, k čemu je to dobré, takže to nepotřeboval vědět. Totéž platilo pro Freddyho. Morris se snažil mluvit trpělivě a rozumně. „Teď máme všechno, co kdy John Rothstein napsal. Tím pádem budou ty nepublikované texty mnohem cennější. Chápeš, ne?“

Curtis se poškrábal na bledé tváři. „No… asi… jo.“

„Navíc nebude moct tvrdit, že to jsou podvrhy, až se objeví na trhu. On by to určitě udělal, jen tak naschvál. Hodně jsem o něm četl, Curtisi, přečetl jsem snad všechno, a byl to mstivý parchant.“

„No…“

Morrie se musel ovládat, aby neřekl: Je to příliš velké sousto pro ten tvůj maličký mozek. Místo toho mu podal zavazadlo. „Vezmi to. A nechej si rukavice, dokud nebudeme v autě.“

„Měl jsi to s náma předem probrat, Morrie. Jsme přece tvoji parťáci.“

Curtis se otočil k odchodu, pak se obrátil. „Mám otázku.“

„Jakou?“

„Nevíš, jestli v New Hampshiru mají trest smrti?“

Jeli po vedlejších cestách přes úzký úsek New Hampshiru do Vermontu. Freddy řídil jejich Chevy Biscayne, který byl starý a nenápadný. Morris seděl na místě spolujezdce s autoatlasem Rand McNally otevřeným na klíně a občas si rozsvěcel stropní světlo, aby se přesvědčil, že se neodchýlili od naplánované trasy. Freddymu nemusel připomínat, aby dodržoval předepsanou rychlost. Pro Freddyho Dowa to nebylo první rodeo.

Curtis ležel na zadním sedadle a brzy bylo slyšet jeho chrápání. Podle Morrise měl štěstí, protože se zřejmě z toho děsu vyblil. Morrise napadlo, že jemu osobně asi bude chvíli trvat, než se zase pořádně vyspí. Pořád měl před očima mozek odkapávající z tapety. Ne že by mu v hlavě vězela přímo ta vražda, ale spíš ten rozšplíchnutý talent. Celoživotní vybrušování a formování, a za necelou vteřinu je na kaši. Tolik příběhů, tolik představ, a co vylezlo ven, vypadalo jako ovesná kaše. K čemu to bylo?

„Takže ty si fakt myslíš, že budeme moct ty jeho zápisníky prodat?“ zeptal se Freddy. Znovu se k tomu vrátil. „Myslím za slušný prachy?“

„Ano.“

„A projde nám to?“

„Ano, Freddy, stoprocentně.“

Freddy Dow teď mlčel tak dlouho, že si Morris začal myslet, že je tím téma vyřízeno. Pak se k němu ale vrátil. Dvěma slovy. Suše a věcně. „To pochybuju.“

Později, až bude znovu zavřený – tentokrát však nikoli do polepšovny pro mladistvé –, Morrise napadne: Tehdy jsem se rozhodl je zabít.

Ale některé noci, když nemůže spát, protože ho pálí mýdlem vypiglovaný zadek po jedné z desítek píchaček ve sprchách, si přizná, že to není pravda. Věděl to od začátku. Byli to pitomci a obyčejní kriminálníci. Dřív nebo později (spíš dřív) by jednoho z nich chytili kvůli něčemu jinému a objevilo by se pokušení vyměnit informace o té noci za mírnější nebo vůbec žádný trest.

Prostě jsem věděl, že musejí jít, pomyslí si jednou v noci ve vězeňském bloku, kdy široké břicho Ameriky spočine pod svým pohodlným, dobře padnoucím polštářem noci. Bylo to nevyhnutelné.

Na severu státu New York, když bylo svítání ještě daleko, ale už se na siluetě temného obzoru za nimi začínalo ukazovat, zabočili na západ na silnici číslo 92, která vedla zhruba souběžně s mezistátní dálnicí I-90 až do Illinois, kde zabočovala na jih a nakonec se vytratila v průmyslovém městě Rockford. Silnice byla v tuto denní dobu pořád skoro pustá, i když na dálnici po levé straně slyšeli (a někdy viděli) hustý provoz náklaďáků.

Minuli značku ODPOČÍVADLO 2 MÍLE a Morris si vzpomněl na Macbetha. Jestli to skončí tím, že se to stane, ať je to hned*. Asi to nebyl přesný citát, ale pro běžnou potřebu stačil.

„Zajeď tam,“ řekl Freddymu. „Potřebuju vypustit vodu.“

„Nejspíš tam budou mít taky prodejní automaty,“ ozval se zvraceč ze zadního sedadla. Curtis se už zvedal do sedu, vlasy mu divoce trčely kolem hlavy. „Možná bych udržel pár sušenek s burákovým máslem.“

Morris věděl, že se na to bude muset vykašlat, pokud budou na odpočívadle další auta. Dálnice I-90 odsála většinu projíždějících aut, která dřív jezdila po této cestě, ale jakmile se rozbřeskne, objeví se spousta místních, kteří se tudy budou kodrcat od jednoho Zapadákova k druhému.

V tuto chvíli bylo na odpočívadle pusto, aspoň částečně, protože tu byla cedule ZÁKAZ PARKOVÁNÍ KARAVANŮ PŘES NOC. Zaparkovali a vystoupili. Na stromech už štěbetali ptáci, probírali uplynulou noc a plány pro dnešní den. Několik listů – v této části světa se teprve začínaly barvit – se sneslo na zem a šustilo po parkovišti.

Curtis se vydal obhlédnout prodejní automaty, zatímco Morris a Freddy šli bok po boku do mužské části záchodů. Morris nebyl nijak zvlášť nervózní. Možná byla pravda to, co se říkalo, že nejhorší je to poprvé, pak už to jde líp.

Jednou rukou podržel Freddymu dveře a druhou vytáhl z kapsy bundy pistoli. Freddy poděkoval. Neohlédl se. Morris pustil dveře a nechal je zavřít, než pistoli zdvihl. Přiložil ústí na dva centimetry od zátylku hlavy Freddyho Dowa a zmáčkl spoušť. Výstřel ve vykachlíkované místnosti hlasitě třeskl, ale každý, kdo by ho z dálky uslyšel, si bude myslet, že na dálnici I-90 nějaké motorce střelil motor do karburátoru. Větší starost mu dělal Curtis.

Zbytečně. Curtis pořád stál ve výklenku s automaty pod dřevěnou převislou střechou a rustikálním nápisem OÁZA U CESTY. V ruce držel balíček sušenek s burákovým máslem.

„Slyšel jsi to?“ zeptal se Morrise. Když uviděl pistoli, zeptal se nelíčeně zmateně: „K čemu to máš?“

„Na tebe,“ řekl Morris a střelil ho do hrudi.

Curtis šel k zemi, ale – což byl šok – nezemřel. A vůbec nevypadal, že by se umřít chystal. Svíjel se na chodníku. Před nosem se mu překutálel spadlý list. Pod tělem se mu začala šířit kaluž krve. Pořád nepouštěl ty svoje sušenky. Zahleděl se nahoru, mastné černé vlasy mu visely do očí. Za hradbou stromů projel po silnici číslo 92 náklaďák, hučel směrem na východ.

Morris nechtěl Curtise střelit znovu, tady venku neměl výstřel ten dutý karburátorový zvuk a kromě toho by sem mohl každou vteřinou někdo zajet. „Jestli to skončí tím, že se to stane, ať je to hned,“ řekl a poklekl.

„Tys mě střelil,“ sípal Curtis zadýchaně a užasle. „Tys mě kurva střelil, Morrie!“

Pomyslel na to, jak strašně tu přezdívku nenávidí – nenáviděl ji celý život, a dokonce ji používali i učitelé, kteří měli mít víc rozumu –, otočil pistoli a pažbou začal mlátit Curtise do lebky. Tři tvrdé údery zmohly velmi málo. Přece jen to byla pouhá osmatřicítka a nebyla dost těžká, aby způsobila něco víc než drobnou škodu. Curtisovi začala prýštit z vlasů krev a stékala mu po zarostlých tvářích. Sténal a civěl na Morrise zoufalýma modrýma očima. Chabě se oháněl jednou rukou.

„Přestaň, Morrie! Přestaň, to bolí!“

Sakra. Sakra, sakra, sakra.

Morris zasunul pistoli zpátky do kapsy. Pažba byla kluzká krví a přilepenými vlasy. Pustil se k autu a cestou si otřel ruku o bundu. Otevřel dveře u místa řidiče, uviděl prázdné zapalování a potichu ucedil kurva. Zašeptal to jako modlitbu.

Po silnici číslo 92 projelo několik aut, potom hnědá dodávka UPS.

Odklusal zpátky na pánské záchody, otevřel dveře, klekl si a začal prohledávat Freddymu kapsy. Klíčky našel v levé přední. Vstal a spěchal zpátky do výklenku s automaty, přesvědčený, že touhle dobou už sem zajel nějaký náklaďák nebo auto, protože doprava neustále houstla, někdo tu bude muset vypustit svoje ranní kafe a on bude muset zabít i jeho a pak možná ještě dalšího. V duchu mu vytanul obrázek vystřihovánky spojených panenek.

Zatím se však nikdo neobjevil.

Nastoupil do biscaynu, legálně koupeného, ale pro dnešek s kradenou mainskou poznávací značkou. Curtis Rogers se pomalu plazil po betonovém chodníku k záchodům, přitahoval se rukama a chabě odtlačoval nohama a nechával za sebou krvavou cestičku jako šnek. Jistě to Morris nevěděl, ale usoudil, že se zřejmě snaží dostat k telefonnímu automatu na zdi mezi pánskými a dámskými záchody.

To se nestane, pomyslel si a nastartoval auto. Bylo to zbrklé a hloupé a nejspíš ho dopadnou. Připomnělo mu to, co Rothstein nakonec říkal. Kolik ti vlastně je, dvaadvacet? Třiadvacet? Co ty víš o životě, natož o literatuře?

„Vím, že já se koupit nedám,“ řekl. „Tohle vím určitě.“

Zařadil rychlost a pomalu vyjel k muži, který se klopotně plazil po betonovém chodníku. Morris se chtěl odsud dostat, mozek přímo kňučel, aby odsud vypadnul, ale tohle se muselo udělat pečlivě a jenom s absolutně nezbytným svinčíkem.

Curtis se ohlédl, oči za džunglí špinavých vlasů měl vytřeštěné hrůzou. Zvedl ruku v chabém obranném gestu a pak už ho Morris neviděl, protože mu v tom překážela kapota. Řídil pečlivě a jel pomaloučku vpřed. Předek auta se zhoupl přes obrubník. Osvěžovač vzduchu ve tvaru borovice na zpětném zrcátku se zhoupl a poskočil.

Nic… pořád nic… a potom auto znovu nadskočilo. Tlumeně to puklo, jako když v mikrovlnné troubě exploduje malá dýně.

Morris strhl volant vlevo a auto se znovu zhouplo, když sjelo zpátky na parkoviště. Podíval se do zrcátka a uviděl, že Curtisova hlava je pryč.

No, vlastně ne. Ne tak docela. Byla tam, ale placatá. Rozmašírovaná. Tenhle svinčík žádnou ztrátu talentu neznamená, pomyslel si Morrie.

Zamířil k výjezdu, a když si byl jistý, že je silnice prázdná, přidal. Bude muset zastavit a obhlédnout předek auta, zvlášť tu pneumatiku, která přejela Curtisovi hlavu, ale nejdřív se chtěl dostat po silnici o dvacet mil dál. Nejméně o dvacet.

„Vidím ve své budoucnosti automyčku,“ řekl. Připadalo mu to legrační (nezřízeně legrační, což bylo slovo, kterému by Freddy ani Curtis nerozuměli) a smál se dlouho a hlasitě. Přesně dodržoval povolenou rychlost. Sledoval na tachometru, jak se otáčejí přibývající míle, a i když jel pětapadesátkou, zdálo se, že každá trvá pět minut. Byl si jistý, že pneumatika nechala u výjezdu dlouhou krvavou stopu, ale ta už teď bude pryč. Dávno pryč. Stejně byl nejvyšší čas znovu odbočit na okresky, možná i polní cesty. Bylo by chytré zastavit a všechny zápisníky – i prachy – vyhodit do lesa. Ale to neudělá. To nikdy neudělá.

Šance je padesát na padesát, řekl si. Možná větší. Koneckonců, nikdo tohle auto neviděl. Ani v New Hampshiru, ani na tom odpočívadle.

Přijel k jedné opuštěné restauraci, zajel na parkoviště po straně a prohlédl si předek biscaynu a pravou přední gumu. Pomyslel si, že to celkem vzato vypadá velmi dobře, jen na předním nárazníku byla trocha krve. Utrhl hrst trávy a utřel ji. Pak zase nasedl a odjel na západ. Očekával policejní zátarasy, ale na žádné nenarazil.

Za státní hranicí Pensylvánie, v Gowandě, našel automyčku na mince. Kartáče kartáčovaly, trysky sprchovaly a auto vyjelo vymydlené jedna báseň – nahoře i zespoda.

Morris jel na západ, mířil ke špinavému malému městysu zvanému Drahokam Velkých jezer. Na nějakou dobu se tam zašije, a musel navštívit starého přítele. Navíc domov bylo místo, kde vás musejí přijmout, když tam přijedete – to byl podle Roberta Frosta nepsaný zákon –, a platilo to ještě víc, když v tom baráku nebyl nikdo, kdo by žvanil o návratu nezdárného syna. Jelikož drahý papá zdrhl už před řadou let a drahá maminka hostovala o podzimním semestru na Princetonu s přednáškami o „loupeživých baronech“ z dob průmyslové revoluce, bude dům v Sycamore Street prázdný. Nijak zvláštní dům na tak nóbl učitelku – navíc spisovatelku kdysi nominovanou na Pulitzerovu cenu –, ale za tohle může drahý papá. Kromě toho tam Morrisovi nikdy nevadilo bydlet. Ten dům nesnášela matka, ne on.

Morris poslouchal zprávy, ale nebylo v nich nic o vraždě spisovatele, který byl podle onoho velkého článku v Time „hlasem křičícím na děti tichých padesátých let, aby se probudily a pozvedly svůj hlas“. Tohle rádiové ticho byla dobrá zpráva, ale nijak nečekaná. Podle Morrisova zdroje v polepšovně chodila k Rothsteinovi jenom jednou týdně hospodyně. Měl taky opraváře, ale ten chodil pouze na pozvání. Morris a jeho zesnulí parťáci si podle toho zvolili vhodný čas, což znamenalo, že může vcelku bez obav doufat, že tělo někdo objeví nejdřív za šest dnů.

Odpoledne, na venkově v Ohiu, projel kolem stodoly s vetešnictvím, a auto k němu otočil. Po chvíli hledání koupil použitý kufr za dvacet dolarů. Byl starý, ale vypadal bytelně. Morris to považoval za výhodnou koupi.

2010

Rodiče Petea Sauberse se poslední dobou často hádali. Tina těm hádkám říkala štěkání a rafání. Podle Petea to docela vystihla, protože přesně tak to znělo, když byli v nejlepším: raf raf raf, vrr vrr raf. Někdy měl Pete chuť vyběhnout na podestu schodiště a zakřičet na ně dolů, ať toho nechají, hned ať toho nechají. Děsíte děti, chtělo se mu ječet. V tomhle domě jsou děti, děti, zapomněli jste na to, vy dva tupouni?

Pete byl doma, protože žáci s výborným prospěchem, kteří měli odpoledne v rozvrhu jenom samostudium a zájmové činnosti, mohli jít domů dřív. Dveře od pokoje měl otevřené, takže uslyšel, jak otec rychle o berlích předusal kuchyň, jakmile před dům přijelo matčino auto. Pete si byl jistý, že dnešní radovánky začnou tátovou poznámkou Páni, jsi doma nějak brzo. Máma řekne, že si táta zřejmě nikdy nezapamatuje, že ve středu má teď kratší služby. Táta odpoví, že si ještě nezvykl na život v téhle části města, a řekne to tak, jako by se museli přestěhovat doprostřed nejhoršího slumu a ne jenom do northfieldské čtvrti zvané Tree Streets. Jakmile si odbydou předkolo, budou se moct porafat pořádně.

Pete taky nebyl z téhle čtvrti v North Side nadšený, ale nebyla příšerná a on dokonce i ve třinácti letech zřejmě chápal ekonomickou realitu jejich situace lépe než otec. Možná proto, že čtyřikrát denně nepolykal oxycontin jako otec.

Přestěhovali se sem, protože střední školu Grace Johnsonové, kde jeho matka učívala, městská radnice v rámci úsporných opatření zavřela. Hodně učitelů z této školy teď bylo nezaměstnaných. Lindu aspoň přijali na základní školu na pozici knihovnice sloučenou s dozorem ve studovně. Ve středu chodila domů brzo, protože knihovna ten den zavírala v poledne. Jako všechny školní knihovny. To bylo další úsporné opatření. Peteův otec na to nadával a kritizoval, že radní si svoje platy nesnížili, a nazýval je partou zatracených pokrytců z Tea Party.

Pete o tomhle nic nevěděl. Věděl však, že Tom Saubers dnes nadává na všechno.

Ford Focus, dnes jejich jediné auto, zastavil na příjezdové cestě a z něj vystoupila máma, v ruce starou odřenou aktovku. Obešla zamrzlou louži, která se pořád dělala ve stínu pod okapem z přední verandy. Byla řada na Tině, aby ji posolila, jenže jako obvykle zapomněla. Máma pomalu vystoupala po schodech, ramena měla svěšená. Pete nesnášel, když ji viděl takhle chodit, jako by na zádech vlekla pytel cihel. Tátovy berle zatím oddusaly dvojnásobnou rychlostí do obývacího pokoje.

Přední dveře se otevřely. Pete čekal. Doufal v něco milého jako Ahoj, zlato, jak ses dnes dopoledne měla?

Kéž by.

Ne že by to jejich rafání chtěl odposlouchávat, jenže dům byl malý a bylo prakticky nemožné je neslyšet… ledaže by odešel, což byl strategický ústup, ke kterému se letos v zimě uchyloval stále častěji. A někdy měl pocit, že jako starší z dětí má povinnost slyšet, co se děje. Pan Jacoby ve škole při hodinách dějepisu rád opakoval, že znalosti znamenají moc, a Pete usoudil, že zřejmě kvůli tomu má nutkání sledovat eskalující slovní válku rodičů. Protože každé porafání napínalo stále řidší tkaninu manželství, a ta jednoho dne rupne. Lepší je být připravený.

Jenže připravený na co? Na rozvod? To vypadalo na nejpravděpodobnější výsledek. V něčem by to mohlo být lepší, kdyby se rozešli – Pete to cítil stále silněji, i když se v něm ten pocit zatím nezformuloval v jasnou myšlenku –, ale co by rozvod znamenal (následuje další oblíbená hláška pana Jacobyho) v podmínkách reálného života? Kdo by zůstal a kdo by odešel? Kdyby se odstěhoval táta, jak by se obešel bez auta, když sotva chodí? Když už na to přijde, jak by si jeden či druhý vůbec mohli dovolit odejít? Už takhle byli na mizině.

Aspoň že u dnešní duchaplné výměny rodičovských názorů nebyla Tina. Byla ještě ve škole a ani potom nejspíš nepůjde rovnou domů. Možná bude pryč až do večeře. Konečně si našla kamarádku. Měla předkus, jmenovala se Ellen Briggsová a bydlela na rohu ulic Sycamore a Elm. Podle Petea měla Ellen mozek velký jako křeček, ale aspoň že už Tina nebloumala po domě a s brekotem nevzpomínala na kamarádky z předchozího bydliště. Pete nesnášel, když Tina brečela.

Mezitím si laskavě ztlumte mobilní telefony a vypněte pagery, přátelé. Světla zhasínají a dnešní odpolední inscenace Jsme po krk ve sračkách může začít.

TOM: „Hele, jsi doma nějak brzo.“

LINDA (unaveně): „Tome, dnes je…“

TOM: „Středa, správně. V knihovně je krátký den.“

LINDA: „Zase jsi doma kouřil. Je to tu cítit.“

TOM (začíná se kabonit): „Jenom jednu. V kuchyni. U otevřeného okna. Na schodech vzadu je led a nechtěl jsem riskovat, že spadnu. Pete je zase zapomněl posolit.“

PETE (stranou k obecenstvu): „Měl by vědět, že tento týden solí Tina, protože rozpisy domácích prací dělá on. Ty oxycontiny, co bere, nelikvidují jenom bolest, likvidují taky mozek.“

LINDA: „Pořád to tu cítím, a víš, že nájemní smlouva výslovně zakazuje…“

TOM: „Dobře, chápu. Příště půjdu ven, i kdybych se měl na těch berlích přerazit.“

LINDA: „Nejde jenom o tu smlouvu, Tommy. Pasivní kouření škodí dětem. Už jsme to probírali.“

TOM: „Probírali jsme to a probírali a probírali…“

LINDA (která už míří do hlubších vod): „A navíc, kolik dnes stojí balíček cigaret? Čtyři padesát, pět dolarů?“

TOM: „Vykouřím balíček za týden, kristepane!“

LINDA (zdolá jeho obranu aritmetickou pancéřovou pěstí): „Při pěti za balíček, to máme přes dvacet dolarů měsíčně. A to všechno jde z mého platu, protože je to jediný…“

TOM: „A už je to tu zase…“

LINDA: „… jediný příjem, který teď máme.“

TOM: „Ty mi to pořád musíš mlátit o hlavu, co? Nejspíš si myslíš, že jsem se nechal přejet schválně. Abych se mohl flákat po baráku.“

LINDA (po dlouhé odmlce): „Zbylo tu nějaké víno? Protože bych si decku dala.“

PETE (stranou): „Řekni, že zbylo, tati. Řekni, že zbylo.“

TOM: „Už nezbylo. Možná bys chtěla, abych se o berlích odbelhal do obchodu a přinesl další flašku. Samozřejmě bys mi musela dát zálohu na kapesné.“

LINDA (nepláče, ale podle hlasu to vypadá, že má na krajíčku): „Chováš se, jako bych já mohla za to, co se ti stalo.“

TOM (křičí): „Nikdo za to nemůže, a právě z toho se můžu zbláznit! Copak to nechápeš? Dokonce ani nechytili toho magora, co to udělal!“

V tuto chvíli se Pete rozhodl, že toho má dost. Bylo to hloupé představení. Oni to možná neviděli, ale on ano. Zavřel učebnici literatury. Přečte si zadanou povídku – něco od jakéhosi Johna Rothsteina – až večer. V tuto chvíli musí vypadnout a nadýchat se trochu nesvárlivého ovzduší.

LINDA (tiše): „Aspoň jsi neumřel.“

TOM (teď už z toho opravdu dělá telenovelu): „Někdy si myslím, že by bylo lepší, kdybych zemřel. Podívej se na mě – narvanej oxycontinama až po krk, a přitom mám ty bolesti pořád, protože už to svinstvo nezabírá, leda kdybych si ho vzal tolik, že mě to přizabije. Žiju z manželčina platu – který je tisíckrát menší než dřív, díky těm hajzlům z radnice…“

LINDA: „Nemluv spro–“

TOM: „Dům? Pryč. Motorové křeslo? Pryč. Úspory? Skoro na nule. A teď si nemůžu dát ani zasranou cigaretu!“

LINDA: „Jestli si myslíš, že kňučením něco vyřešíš, tak si posluž, ale…“

TOM (řve): „Ty tomu říkáš kňučení? Já tomu říkám realita. Chceš, abych tu spustil kalhoty, aby ses mohla pořádně podívat, co mi zbylo z nohou?“

Pete scházel po schodech, potichu našlapoval jen v ponožkách. Obývací pokoj byl hned pod ním, ale oni ho neviděli. Civěli zblízka na sebe a byli zaujatí tím mizerným představením, na které by si nikdo nikdy nekoupil vstupenku. Otec se hrbil nad berlemi, oči měl zarudlé a tváře nepořádně zarostlé, matka držela před hrudníkem kabelku jako štít a kousala se do rtů. Bylo to hrozné, a víte, co bylo nejhorší? Že je měl moc rád.

Otec se opomněl zmínit o Nouzovém fondu, který měsíc po masakru u Městského centra založily jediné zbývající městské noviny ve spolupráci se třemi místními televizními stanicemi. Brian Williams o něm dokonce natočil reportáž pro noční zprávy na NBC – jak se tohle houževnaté malé město postaralo o své lidi postižené neštěstím, všechna ta starostlivá srdce, všechny ty pomocné ruce, všechno to bla bla bla, a teď dáme slovo našemu sponzorovi. Díky Nouzovému fondu se všichni cítili dobře asi tak týden. Média už nemluvila o tom, jak málo se do fondu ve skutečnosti vybralo, dokonce i se všemi charitativními pochody, charitativními cyklojízdami a koncertem soutěžícího z American Idol. Nouzový fond trpěl nouzí, protože časy byly tvrdé pro všechny. A to, co se přece jen vybralo, se samozřejmě muselo rozdělit mezi spoustu lidí. Rodina Saubersových dostala šek na dvanáct set dolarů, pak jeden na pět set, pak další na sto. Šek za minulý měsíc, označený POSLEDNÍ SPLÁTKA, zněl na padesát dolarů.

Fakt pecka.

Pete proklouzl do kuchyně, popadl boty a bundu a vyběhl ven. Ze všeho nejdřív si všiml, že na zadním zápraží není žádný led, jeho otec v tomhle vyloženě lhal. Včera bylo na ledovku moc teplo, aspoň na slunci. Do jara zbývalo ještě šest týdnů, ale současná obleva trvala už skoro týden a ze sněhu, který ležel vzadu na dvorku, zbylo pár scvrklých bílých skvrn pod stromy. Pete přešel k plotu a protáhl se brankou ven.

Jednou z výhod bydlení ve čtvrti Tree Streets v městské části North Side byl nezastavěný kus půdy za Sycamore Street. Byla to parcela velká určitě přes celý městský blok, pět akrů zarostlých houštím a plevelem, svažujících se k zamrzlému potoku. Peteův táta říkal, že ta parcela zůstává ležet ladem už dlouho a nejspíš to tak ještě dlouho potrvá kvůli nějakým právnickým tahanicím o vlastnictví a také kvůli stavebním záměrům. „Nakonec ty spory nevyhraje nikdo, jenom advokáti,“ řekl Peteovi. „To si zapamatuj.“

Podle Peteova názoru vyhrály i děti, které si v zájmu svého duševního zdraví potřebovaly trochu oddychnout od rodičů.

Mezi stromy, teď v zimě holými, vedla šikmo křivolaká cestička, která se nakonec vynořila u hřišť a domu mládeže na Birch Street, což kdysi bylo northfieldské centrum volného času, jehož dny však byly sečteny. Za teplého počasí se po cestičce a kolem ní poflakovali velcí kluci – kouřili cigarety, kouřili trávu, pili pivo, nejspíš klátili svoje holky –, ale v tuto roční dobu ne. Žádní velcí kluci, žádná šikana.

Pete s sebou na tu cestičku někdy bral i sestru, hlavně když se máma s tátou dostali opravdu do ráže, což se stávalo stále častěji. Když dorazili k centru, zaházeli si párkrát na koš nebo se dívali na videa anebo hráli dámu. Nevěděl, kam ji bude brát, až centrum zavřou úplně. Nebyl tu žádný jiný podnik kromě Zoneyho obchodu. Když byl sám, většinou chodil až k potoku, házel do něj kameny, když voda tekla, a nechal je odrážet od ledu, když byla voda zamrzlá. Zkoušel, jestli tak udělá díru, a vychutnával si ticho.

Hádky byly dost zlé, ale nejvíc se bál, že jeho táta – teď už v jednom kuse trochu sjetý těmi oxy pilulemi – by se jednou mohl po mámě opravdu ohnat. To by skoro jistě roztrhlo prořídlou tkaninu manželství. A když ne? Když se máma smíří s tím, že ji muž mlátí? To by bylo ještě horší.

To se nikdy nestane, ujišťoval se Pete. To by táta nikdy neudělal.

Ale co když ano?

Dnes odpoledne byl potok stále pokrytý ledem, ale ten vypadal zkřehle a byly na něm velké žluté skvrny, jako by se tu zastavil obr a vymočil se. Pete by se po něm neodvážil přejít. Ne že by se mohl utopit, kdyby se led probořil, vody tu bylo jenom po kotníky, ale nijak netoužil muset doma vysvětlovat, proč má mokré kalhoty a ponožky. Posadil se na spadlý kmen, hodil si několik kamenů (ty malé se odrazily a odkutálely, ty velké propadly těmi žlutými skvrnami), a pak se chvíli jenom díval na nebe. Pluly po něm velké nadýchané mraky, takové, které vypadaly už skoro jarně, a mířily od západu na východ. Jeden vypadal jako stařena s hrbem na zádech (nebo třeba s batohem). Tamhle byl králík, a tam drak. Tamhleten vypadal jako…

Ze snění ho vytrhlo tiché žuchnutí a zachrastění drolivé hlíny. Otočil se a uviděl, že převislý kus břehu, týden máčený tajícím sněhem, se utrhl a odhalil kořeny stromu, který byl už takhle vratce nakloněný. Prostor po sesuvu vypadal jako jeskyně, a pokud se nepletl – možná to byl jenom stín –, uvnitř něco bylo.

Pete přešel ke stromu, chytil se jedné holé větve a shýbl se, aby lépe viděl. Něco tam opravdu bylo, a vypadalo to dost velké. Možná roh nějaké bedny?

Opatrně slezl po břehu dolů, podpatky si v rozbahněné zemi vyrýval provizorní schůdky. Jakmile se ocitl pod místem malého sesuvu, dřepl si. Uviděl popraskanou černou kůži a nýtované kovové pásky. Na konci bylo držadlo velké jako sedlový třmen. Byl to kufr. Někdo sem zakopal kufr.

Pete, teď už nejen zvědavý, ale i nadšený, chytil držadlo a zatáhl. Kufr se nehnul. Byl tam pořádně zapasovaný. Pete zabral znovu, ale spíš jen aby se neřeklo. Takhle ho ven nedostane. Bez nářadí ne.

Dřepěl s rukama svěšenýma mezi stehny, stejně jako to často dělával otec, než časy, kdy si mohl dřepnout, skončily. Pete jenom hleděl na kufr trčící z černé, kořeny propletené hlíny. Asi bylo bláznivé vzpomínat na Ostrov pokladů (také „Zlatého brouka“, povídku, kterou loni četli v hodinách literatury), ale přece jenom na něj myslel. A bylo to tak bláznivé? Opravdu? Pan Jacoby jim říkal nejen to, že vědomosti znamenají moc, ale také zdůrazňoval, jak důležité je logické uvažování. Nebylo snad logické si myslet, že by nikdo nezakopal kufr v lese, pokud by v něm nebylo něco cenného?

Taky už tu nějakou dobu ležel. Dalo se to poznat na první pohled. Kůže byla popraskaná a místy šedá a ne černá. Pete tušil, že kdyby za ucho zabral vší silou a vydržel táhnout, ruplo by. Kovové vázací pásky byly matné a samá rez.

Dospěl k rozhodnutí a pelášil po cestičce zpátky domů. Protáhl se brankou, došel ke dveřím do kuchyně a zaposlouchal se. Neslyšel žádné hlasy a televize byla vypnutá. Táta si šel nejspíš zdřímnout do ložnice (té v přízemí, máma a táta tam museli spát, i když ložnice byla malá, protože tátovi se teď špatně chodilo do schodů). Máma možná šla s ním, někdy to tak dělali, ale spíš byla v prádelně, která sloužila i jako její pracovna, kde sestavovala svůj životopis a přes internet podávala žádosti o zaměstnání. Jeho táta se možná vzdal (a Pete musel uznat, že měl svoje důvody), ale máma ne. Ta se chtěla vrátit k učení na celý úvazek, a nejen kvůli penězům.

Měli také malou oddělenou garáž, ale máma do ní auto nikdy nedávala, leda když se blížila vánice. Takže garáž byla plná věcí ze starého domu, pro které v tomto menším pronajatém domku neměli místo. Byla tam tátova krabice s nářadím (Tom nářadí nabídl na craigslist nebo kam, ale nedokázal za ně získat cenu, kterou považoval za spravedlivou), a byly tam některé Tininy a jeho staré hračky, a kýbl se solí a s lopatkou, a vzadu se o zeď opíralo nějaké zahradnické nářadí. Pete si vybral rýč a už běžel po cestičce zpět, rýč při tom držel před sebou jako voják pušku v pohotovostní pozici.

Pomalu, po stupínkách, které si předtím vytvořil, slezl až skoro k potoku a pustil se do práce na sesunuté hromadě hlíny, za kterou vykukoval kufr. Odházel co nejvíc hlíny zpátky do díry pod stromem. Nedokázal ji celou zaplnit kvůli propletenci kořenů, ale dokázal zakrýt roh kufru, a víc nechtěl.

Prozatím.

* * *

U večeře znovu došlo na nějaké štěkání a rafání, ale ne moc, a Tina nevypadala, že jí to vadí, ale přišla za Petem do pokoje, zrovna když dopisoval úkoly. Měla na sobě pyžamo se šlapkami a táhla za sebou paní Beasleyovou, svoji poslední a nejdůležitější panenku na spaní. Vypadalo to, jako by se vrátila do pěti let.

„Můžu si na chvíli vlézt do tvojí postele, Petie? Zdál se mi hrozný sen.“

Nejdřív ji chtěl poslat zpátky, ale pak usoudil (hlavou mu probleskla vzpomínka na zakopaný kufr), že by mu to mohlo přinést smůlu. Navíc by to od něj nebylo hezké, když vzal v úvahu ty tmavé kruhy pod jejíma hezkýma očima.

„Tak jo, dobře, na chvíli. Ale nebudeme z toho dělat zvyk.“ Jedna z oblíbených hlášek jejich mámy.

Tina přelezla postel až ke zdi – tam spávala nejradši –, jako by tu chtěla strávit noc. Pete zavřel učebnici přírodopisu, posadil se k ní a škubl sebou.

„Panenkové varování, Tino. Paní Beasleyová mi hlavou ryje do zadku.“

„Posunu si ji dolů k nohám. Tak. Je to lepší?“

„Co když se bude dusit?“

„Přece nedýchá, hlupáčku. Je to jenom panenka a Ellen říká, že se mi za chvíli omrzí.“

„Ellen je blbá.“

„Je to moje kamarádka.“ Pete si trochu pobaveně uvědomil, že se ty dvě věci nevylučují. „Ale nejspíš má pravdu. Lidi vyrostou.“

„Ty ne. Ty budeš vždycky moje malá sestřička. A neusni tu. Za pět minut se vrátíš zpátky do svého pokoje.“

„Za deset.“

„Za šest.“

Zamyslela se. „Tak jo.“

Zezdola se ozvalo tlumené zasténání a po něm dusot berlí. Pete sledoval ten zvuk do kuchyně, kde se táta posadí, zapálí si cigaretu a bude vyfukovat kouř zadními dveřmi ven. Tím pádem se zapne kotel topení, a to, co kotel pálil, nebyla podle jejich matky nafta, ale dolarové bankovky.

„Budou se rozvádět, co myslíš?“

Pete byl v šoku hned dvakrát: nejdřív nad tou otázkou, potom nad její dospělou věcností. Už se chystal říct Ne, jasně že ne, ale pak si vzpomněl, jak moc se mu nelíbí filmy, kde dospělí lžou dětem, což znamenalo všechny filmy.

„Nevím. Každopádně dnes večer ne. Soudy mají zavřeno.“

Zahihňala se. To bylo asi dobře. Čekal, že Tina řekne ještě něco. Neřekla. Peteovy myšlenky se vrátily ke kufru zakopanému na břehu potoka pod stromem. Podařilo se mu ty myšlenky udržet od těla, dokud psal úkoly, ale…

Ne, nepodařilo. Ty myšlenky měl v hlavě celou dobu.

„Tino? Neměla bys usínat.“

„Však ne…“ Ale podle hlasu k tomu měla hodně blízko.

„Co bys dělala, kdybys našla poklad? Zakopanou truhlici plnou drahokamů a zlatých dublonů?“

„Co to jsou dublony?“

„Mince z dávných dob.“

„Dala bych je tatínkovi a mamince. Aby se už nehádali. Ty ne?“

„Ano,“ řekl Pete. „Teď už šup zpátky do své postele, než tě budu muset odnést.“

Pojistný plán teď umožňoval Tomu Saubersovi terapii jen dvakrát týdně. Každé pondělí a pátek v devět hodin pro něj přijel speciální mikrobus a přivezl ho zpět ve čtyři odpoledne, po vodoléčbě a setkání, na němž lidé s dlouhodobým zraněním a chronickými bolestmi seděli v kruhu a povídali o svých problémech. To všechno znamenalo, že v ty dny byl dům sedm hodin prázdný.

Ve čtvrtek večer si Pete před odchodem do postele stěžoval na bolavý krk. Druhý den ráno po probuzení tvrdil, že ho v krku stále bolí a že teď má určitě i horečku.

„Jsi celý rozpálený, to je pravda,“ řekla Linda, když mu přiložila vnitřní stranu zápěstí na čelo. Pete v to rozhodně doufal, protože než sešel z pokoje dolů, držel obličej pět centimetrů před stolní lampičkou. „Jestli ti nebude zítra líp, asi bys měl zajít k doktorovi.“

„Dobrý nápad!“ zvolal Tom ze své strany stolu, kde se nimral v troše míchaných vajec. Vypadal, že vůbec nespal. „Třeba k nějakému specialistovi! Hned zavolám šoféra Shortyho. Tina má nárok na odvoz rollsem na tenisovou lekci ve venkovském klubu, ale myslím, že městský automobil je volný.“

Tina se zahihňala. Linda se na Toma přísně podívala, ale než stačila odpovědět, Pete řekl, že tak moc zle mu zase není a jeden den doma bude nejspíš na uzdravení stačit. A jestli ne, tak určitě víkend.

„Asi ano.“ Vzdychla. „Chceš něco k jídlu?“

Pete chtěl, ale napadlo ho, že by nebylo moudré to říkat, protože ho má bolet v krku. Dal si dlaň před pusu a vyrobil kašel. „Možná trochu džusu. Pak asi půjdu nahoru a zkusím se z toho vyspat.“

Tina odešla z domu první a poskakovala ulicí až na roh, kde s Ellen budou probírat prapodivnosti, které devítileté dívky probírají při čekání na školní autobus. Pak máma odjela focusem do školy. Poslední ze všech zmizel táta, který se o berlích propracoval po chodníku k čekajícímu mikrobusu. Pete se oknem svého pokoje díval, jak odjíždí, a napadlo ho, že jeho otec teď vypadá menší. Vlasy, které mu trčely kolem čepice týmu Svišťů, mu začínaly šedivět.

Když dodávka odjela, Pete na sebe hodil nějaké oblečení, chňapl po nákupní tašce z hromady dalších, které máma schovávala v komoře, a vyšel do garáže. Z otcovy krabice s nářadím si vybral kladivo a dláto a hodil je do tašky. Popadl rýč, vyběhl ven, pak se vrátil a vzal si i páčidlo. Nikdy nechodil do skautu, ale na připravenost věřil.

To ráno bylo tak chladno, že Pete viděl svůj dech, ale než odkopal dost hlíny, aby se mohl pokusit kufr vytáhnout, vzduch se oteplil hodně nad bod mrazu, takže se teď pod kabátem potil. Přehodil ho přes dolní větev stromu a rozhlédl se, aby se ujistil, že je tady u potoka stále sám (rozhlédl se už několikrát). Když se přesvědčil, že tu nikdo není, nabral hrst hlíny a prohnětl ji v dlaních, jako odpalovač připravený k úderu. Chytil držadlo na konci kufru a připomněl si, že musí být připravený, pokud se utrhne. To poslední, co chtěl, bylo svalit se do potoka jako kuželka. Kdyby spadl do vody, opravdu by mohl onemocnět.

Stejně v tom bude nejspíš jenom hromada plesnivého starého šatstva… jenže kdo by zakopával kufr plný starého oblečení? Proč by ho prostě nespálil nebo neodnesl do charity?

To se dá zjistit jenom jedním způsobem.

Pete se zhluboka nadechl, zadržel dech a zatáhl. Kufr stále vázl a staré držadlo varovně zavrzalo, ale Peteovi se dostalo povzbuzení. Zjistil, že teď může kufrem trochu viklat zleva doprava. To mu připomnělo, jak Tině nechtěl vypadnout mléčný zub, takže ho táta ovázal nití a za ni pak prudce škubl.

Padl na kolena (a připomněl si, že udělá dobře, když džíny později vypere, nebo je zahrabe hluboko do skříně) a nahlédl do díry. Uviděl, že zadní část kufru obrostl kořen, který ho drží jako majetnická paže. Pete vzal rýč, uchopil násadu nakrátko a sekl. Kořen byl tlustý a Pete si musel několikrát odpočinout, ale nakonec přece jenom kořen přesekl. Odložil rýč a znovu popadl držadlo. Kufr byl volnější, už už lezl ven. Pete se podíval na hodinky. Čtvrt na jedenáct. Vzpomněl si, že máma bude o přestávce volat, jak se mu daří. Nebude velký problém, když to nevezme, máma si prostě pomyslí, že syn spí, ale Pete se musí po návratu domů podívat na telefonní záznamník. Znovu chytil rýč a začal kolem kufru kopat, uvolňoval hlínu a odřezal několik tenčích kořenů. Pak znovu uchopil držadlo.

„Tentokrát, ty potvoro,“ řekl kufru. „Tentokrát už určitě.“

Zatáhl. Kufr vyjel ven tak náhle a snadno, že by Pete přepadl, kdyby nebyl doširoka rozkročený. Teď se kufr vykláněl z díry a víko měl posypané jemnou hlínou a hrudkami. Pete viděl vpředu západky, staromódní, jaké bývají na dělnické krabici na oběd. A také velký zámek. Pete znovu chytil držadlo, a to tentokrát prasklo. „Do háje zelenýho,“ ulevil si Pete a podíval se na ruce. Byly červené a pálily.

No, když už, tak už (další mámino oblíbené úsloví). Uchopil kufr ze stran do nemotorného objetí a zhoupl se na patách vzad. Tentokrát kufr ze své skrýše, kde musel být bůhvíkolik let, vylezl celý, jako vlhké a špinavé ostatky s rezavým kováním. Vypadal asi tři čtvrtě metru dlouhý a skoro půl metru hluboký. Možná víc. Pete potěžkal jeden konec a odhadl, že může vážit ke třiceti kilům, ale nedalo se poznat, kolik z toho tvoří obsah a kolik samotný kufr. Každopádně to nebyly žádné dublony. Kdyby byl kufr naplněný zlatem, Pete by ho nedokázal vůbec vytáhnout, natož zdvihnout.

Odcvakl západky, takže se sesypaly další malé spršky hlíny, a pak se sklonil až k zámku, připravený urazit ho kladivem a dlátem. Jestli se kufr neotevře ani potom – což bylo pravděpodobné –, zkusí to páčidlem. Ale nejdřív… člověk nikdy neví, dokud to nezkusí.

Chytil víko a to se zdvihlo, jen špinavé panty vrzly. Později ho napadne, že někdo ten kufr koupil z druhé ruky a nejspíš za dobrou cenu, protože k němu nebyl klíček, ale v tuto chvíli ohromeně zíral. Zapomněl, že má na dlani puchýř, i že ho bolí záda a stehna a že mu po ušpiněné tváři stéká pot. Nemyslel na mámu, tátu ani sestru. Nemyslel ani na domácí štěkání a rafání, aspoň ne v tu chvíli.

Kufr byl na ochranu proti vlhkosti vyložený průhledným igelitem. Pod ním byly vidět hromádky čehosi, co vypadalo jako zápisníky. Pete použil hranu dlaně jako stěrač a setřel z plastu oblouček drobných kapek. Opravdu to byly zápisníky, a moc pěkné, zřejmě vázané v opravdové kůži. Bylo jich nejméně sto. Ale to nebylo všechno. Byly tu také obálky, jaké domů nosila máma, když inkasovala šek. Pete plast odtáhl a upřel pohled do napůl zaplněného kufru. Na obálkách byl natištěný nápis GRANITE STATE BANK a „Váš přítel z rodného města!“ Později si všimne určitých rozdílů mezi těmito obálkami a těmi, které máma dostávala z Obilné banky a fondu – nebyla tam žádná e-mailová adresa a nic o tom, že si můžete peníze vybrat kartou v bankomatu –, ale prozatím jen zíral. Srdce mu bušilo tak prudce, že mu před očima pulzovaly černé tečky, a napadlo ho, že možná omdlí.

Blbost, neomdlíš, to dělají jenom holky.

Možná, ale rozhodně se mu motala hlava a uvědomil si, že za to částečně může fakt, že od chvíle, kdy otevřel kufr, zapomněl dýchat. Takže se zhluboka nadechl, pořádně vydechl a znovu se nadechl. Až do špiček prstů na nohou, tak mu to připadalo. Hlava se mu projasnila, ale srdce uhánělo ještě rychleji než předtím a ruce se mu třásly.

Ty bankovní obálky budou prázdné. To je přece jasné, ne? Lidé nacházejí zakopané peníze jen v knihách nebo filmech, ale ve skutečném životě nikdy.

Jenže ony nevypadaly prázdné. Vypadaly nacpané.

Pete po jedné natáhl ruku a vyjekl, protože na druhé straně potoka cosi zašustilo. Prudce se otočil a uviděl tam dvě veverky, které si nejspíš myslely, že týdenní obleva znamená, že přišlo jaro, a řádily v suchém listí. Vyběhly na strom, jen pocukávaly oháňkami.

Pete se otočil zase ke kufru a hmátl po jedné bankovní obálce. Chlopeň nebyla zalepená. Otevřel ji prstem, který měl úplně necitlivý, přestože teplota se teď určitě zvýšila aspoň na čtyři stupně. Zmáčkl obálku, aby se rozevřela, a nahlédl dovnitř.

Peníze.

Dvacítky a padesátky.

„Kriste pane na nebesích,“ zašeptal Pete Saubers.

Vytáhl svazek bankovek a pokusil se je spočítat, ale zpočátku se mu ruce klepaly tak hrozně, že jich pár upustil. Rozlétly se do trávy, a než je stačil posbírat, jeho přehřátý mozek ho ujistil, že Ulysses Grant na něj z jedné bankovky skutečně zamrkal.

Počítal. Čtyři sta dolarů. Čtyři sta v jediné obálce, a byly jich tady tucty.

Nacpal bankovky zpátky do obálky – šlo to těžko, protože ruce se mu třásly hůř než dědovi Fredovi v posledních pár letech před tím, než umřel. Vhodil obálku do kufru a rozhlédl se vytřeštěnýma očima, které mu lezly z důlků. Hluk dopravy, který mu tady na tom zarostlém kusu půdy vždycky připadal tichý, vzdálený a nedůležitý, teď zněl blízko a hrozivě. Tohle nebyl Ostrov pokladů. Tohle bylo město s více než milionem obyvatel, z nichž teď spousta nemá práci, takže by moc rádi dostali to, co je v tomhle kufru.

Mysli, nabádal se Pete Saubers. Mysli, proboha. Tohle je nedůležitější věc, jaká se ti kdy stala, možná nejdůležitější věc, která se ti do konce života stane, takže mysli usilovně a správně.

Nejdřív si vzpomněl na Tinu, schoulenou u zdi na jeho posteli. Co bys udělala, kdybys našla poklad? ptal se jí.

Dala ho tatínkovi a mamince, odpověděla.

Ale co kdyby ho máma chtěla odevzdat?

To byla důležitá otázka. Táta by to neudělal – Pete to věděl –, ale máma byla jiná. Měla jasné představy o tom, co je správné a co ne. Kdyby jim ukázal ten kufr a to, co v něm je, možná by to vedlo k nejhoršímu štěkání a rafání kvůli penězům, jaké zažili.

„Kromě toho, komu to vracet?“ zašeptal Pete. „Bance?“

To bylo směšné.

Nebo nebylo? Dejme tomu, že ty peníze byly opravdu pirátský poklad, akorát že ho neukradli bukanýři, ale bankovní lupiči. Ale proč jsou potom v těch obálkách, jako bývají při výběrech? A co všechny ty černé zápisníky?

O tom může přemýšlet později, ale ne teď. Teď musel jednat. Podíval se na hodinky a uviděl, že už je tři čtvrtě na jedenáct. Pořád měl čas. Ale musel ho dobře využít.

„Využít, nebo ztratit,“ zašeptal a začal házet obálky s penězi z Granite State Bank do plátěné nákupní tašky, ve které bylo kladivo a dláto. Položil tašku nahoru na břeh a zakryl ji bundou. Nacpal igelitový obal zpátky do kufru, zavřel víko a natlačil kufr zpátky do díry. Na chvilku se zastavil a otřel si čelo, které bylo umazané od hlíny a potu, potom vzal rýč a začal díru zahazovat jako šílený. Zamaskoval kufr – z větší části –, pak chytil tašku a bundu a běžel po chodníčku domů. Tašku schová dozadu do své skříně, tím začne, a podívá se, jestli je na záznamníku vzkaz od mámy. Pokud bude ohledně mámy všechno v pořádku (a jestli se táta nevrátil z terapie domů dřív – to by bylo hrozné), mohl by to vzít rychle znovu k potoku a kufr schovat líp. Později se může na ty zápisníky podívat, ale když se toho slunečného únorového dopoledne hnal domů, jeho jedinou myšlenkou bylo, že mezi notesy můžou být založené další obálky s penězi. Nebo můžou ležet pod nimi.

Musím si dát sprchu, pomyslel si. A pak pořádně umýt vanu, aby se máma neptala, co jsem dělal venku, když mám být nemocný. Musím být opravdu opatrný a nemůžu to nikomu říct. Vůbec nikomu.

Ve sprše dostal nápad.

1978

Domov je místo, kde vás musejí přijmout, když přijedete, ale když Morris přijel k domu na Sycamore Street, nesvítila tam žádná světla, která by rozjasnila večerní šero, a nikdo ho u dveří nevítal. Proč by taky? Jeho matka byla v New Jersey, kde přednášela o tom, jak se parta obchodníků pokusila v devatenáctém století ukrást Ameriku. Přednášela postgraduálním studentům, kteří se pravděpodobně budou snažit v honbě za Velkýma prachama ukrást všechno, nač dosáhnou. Někteří lidé by nepochybně řekli, že i Morris se v New Hampshiru hnal za Velkýma prachama, ale tak to nebylo. Nejel tam kvůli penězům.

Chtěl mít biscayne v garáži a z dohledu okolí. Sakra, chtěl, aby biscayne zmizel úplně, ale to bude muset počkat. Jeho prioritou v tuto chvíli byla Pauline Mullerová. Lidé v Sycamore Street byli většinou připoutaní k televizi, jakmile začal hlavní vysílací čas, takže by si nevšimli, ani kdyby jim před domem přistálo UFO, jenže o paní Mullerové to neplatilo. Sousedka Bellamyových vybrousila svou všetečnost na úroveň umění. Takže nejdřív zamířil k ní.

„Ale podívejme, koho tu máme!“ vykřikla, když otevřela dveře… jako by před chvilkou nevykukovala kuchyňským oknem, když Morris zastavoval na příjezdové cestě. „Morrie Bellamy! Skvělý jako život a dvakrát hezčí!“

Morris nasadil svůj nejlepší skromný úsměv. „Jak se máte, paní Mullerová?“

Popadla ho do náručí, bez čehož by se Morris obešel, ale poslušně jí objetí oplatil. Pak otočila hlavu, rozpohybovala vrásčité laloky a zaječela: „Berte! Bertie! Je tu Morrie Bellamy!“

Z obývacího pokoje zaznělo trojité zamručení, které mohlo znamenat jak se máš.

„Pojď dál, Morrie! Pojď dál! Postavím na kávu. A hádej, co máme?“ Koketně zamávala nepřirozeně černým obočím, což působilo děsivě. „Dort Sara Lee!“

„To zní lákavě, ale právě jsem se vrátil z Bostonu. Jel jsem bez zastávky. Jsem docela utahaný. Jenom jsem nechtěl, abyste volali policii, až si všimnete, že se vedle svítí.“

Vyvřískla smíchem jako opice. „Ty jsi tak pozorný! Ale to jsi byl vždycky. Jak se má tvoje maminka, Morrie?“

„Dobře.“

Neměl tušení. Od svého působení v polepšovně v sedmnácti letech a neúspěšného pokusu jít v jednadvaceti na městskou vysokou školu se vztahy mezi Morrisem a Anitou Bellamyovou ustálily na občasném telefonátu. Byl pokaždé mrazivý, ale zdvořilý. Po poslední hádce té noci, kdy ho zatkli za vloupání a řádku dalších povedených taškařic, se v podstatě přestali stýkat.

„Je z tebe opravdu svalovec,“ řekla paní Mullerová. „Děvčatům se to musí moc líbit. Dřív jsi býval hrozný hubeňour.“

„Dělal jsem na stavbách…“

„Na stavbách! Ty! Páni! Bertie! Morris dělal na stavbách!“

Tím vyvolala dalších pár zamručení z obývacího pokoje.

„Ale potom práce nebyla, takže jsem se vrátil sem. Máma říkala, že můžu dům používat, kdy chci, dokud se jí ho nepodaří pronajmout, ale nejspíš se nezdržím dlouho.“

Ukázalo se, že v tomhle měl zatraceně pravdu.

„Pojď do obýváku, Morrie, a pozdrav Berta.“

„Radši to nechám na jindy.“ Aby zabránil dalšímu dotírání, zavolal: „Ahoj, Berte!“

Další zamručení, kterému nebylo rozumět přes dotáčený smích v seriálu Vítej zpátky, Kottere.

„Takže zítra,“ řekla paní Mullerová a znovu zakmitala obočím. Vypadala, jako by napodobovala Groucha. „Schovám ti ten dort. Možná dokonce ušlehám trochu smetany.“

„Skvěle,“ řekl Morris. Nebylo pravděpodobné, že paní Mullerová do zítřka umře na infarkt, ale jistá možnost tu byla. Jak řekl jiný velký básník, naděje věčně pučí v hrudi člověka.

Klíče od domu a garáže byly tam, kde vždycky, zavěšené pod okapem napravo od zápraží. Morris zajel s biscaynem do garáže a položil kufr z vetešnictví na beton. Měl sto chutí pustit se do čtvrtého románu o Jimmym Goldovi teď hned, ale zápisníky byly zpřeházené a kromě toho by se mu začaly klížit oči dřív, než by stačil přečíst jedinou stránku Rothsteinova drobného rukopisu. Byl utahaný jako kotě.

Zítra, slíbil si. Až si promluvím s Andym a zjistím, jak si představuje další postup, pak je uspořádám a začnu číst.

Zatlačil kufr pod starý otcův ponk a zakryl ho kusem igelitu, který našel v rohu. Pak šel do domu a celý si ho prošel. Vypadalo to tu skoro stejně, což znamenalo mizerně. V lednici nic nebylo, jen sklenice kyselých okurek a krabička jedlé sody, ale v mrazáku našel několik hotových večeří značky Hungry Man. Jednu strčil do trouby, otočil termostat na sto osmdesát stupňů a pak vystoupal po schodech do svého starého pokoje.

Udělal jsem to, pomyslel si. Dokázal jsem to. Mám v rukou nepublikované rukopisy Johna Rothsteina za posledních osmnáct let.

Byl příliš unavený, než aby cítil nadšení nebo aspoň potěšení. Ve sprše skoro usnul a pak znovu nad skutečně mizernou sekanou s instantními bramborami. Nasoukal to však do sebe a pak se odvlekl zase nahoru. Usnul čtyřicet vteřin poté, do mu hlava dopadla na polštář, a probudil se až druhý den ráno dvacet minut po deváté.

Dobře odpočatý a s paprsky slunce dopadajícími na postel z dětství Morris přece jen pocítil nadšení a nemohl se dočkat, až se o ně bude moci podělit. Což znamenalo sejít se s Andym Hallidayem.

Našel ve skříni pláťáky a pěknou károvanou košili, ulízl si vlasy dozadu a letmo nakoukl do garáže, aby se ujistil, že je tam všechno v pořádku. Paní Mullerové (která opět vykukovala mezi záclonami) zamával způsobem, který měl vypadat bujaře, a zamířil po ulici k autobusové zastávce. Do centra přijel těsně před desátou, obešel blok a podíval se do Ellis Avenue ke kavárně Spokojený hrnek, před kterou stály na chodníku stolky pod růžovými slunečníky. No jistě, Andy si o pauze zašel na kávu. Ještě lepší bylo, že byl otočený zády, takže se k němu Morris mohl přiblížit nepozorovaně.

„Baf!“ vykřikl a popadl Andyho za rameno ve starém manšestrovém saku.

Jeho dávný přítel – vlastně jeho jediný přítel v tomhle nepovedeném vtipu zvaném město – nadskočil a prudce se otočil. Hrnek se převrátil a káva se rozlila. Morris couvl. Chtěl Andyho překvapit, ale ne vyděsit.

„Hele, pro–“

„Cos to udělal?“ zeptal se ho Andy potichu skřípavým šepotem. Oči za brýlemi mu jenom hořely – brýle měly rohovinové obroučky, což Morris vždycky považoval za trochu afektované. „Cos to sakra udělal?“

Tohle nebylo přivítání, jaké Morris očekával. Posadil se. „To, o čem jsme mluvili.“ Zkoumavě se díval Andymu do tváře a neviděl ani náznak pobavené intelektuální nadřazenosti, který jeho přítele obvykle zdobil. Andy vypadal, že se bojí. O Morrise? Možná. O sebe? Skoro jistě.

„Neměl by mě s tebou nikdo vi–“

Morris vytahoval hnědý papírový sáček, který si vzal z kuchyně. Z něj vylovil jeden Rothsteinův notes a položil ho na stůl. Dával při tom pozor, aby se vyhnul louži rozlité kávy. „Vzorek. Jeden z mnoha. Je jich nejmíň sto padesát. Zatím jsem neměl možnost je spočítat, ale je to super jackpot.“

„Dej to pryč!“ Andy pořád šeptal jako postava z béčkového filmu o špionech. Očima rejdil sem a tam a neustále se vracel k notesu. „Rothsteinova vražda je na první stránce New York Times a na všech televizních kanálech, ty idiote!“

Ta zpráva ho šokovala. Měly uplynout ještě nejméně tři dny, než někdo najde spisovatelovo tělo, dokonce možná šest. Andyho reakce byla ještě horší šok. Vypadal jako krysa zahnaná do rohu.

Morris blýskl úsměvem, o němž doufal, že se slušně blíží Andyho obvyklému výrazu typu „Jsem tak chytrý, až se nudím“. „Uklidni se. V téhle části města nosí notes každé děcko.“ Ukázal naproti přes ulici ke Government Square. „Zrovna tamhle jde jeden.“

„Ale ne moleskiny! Ježišmarjá! Ta hospodyně věděla, do jakých Rothstein psal, a v novinách se píše, že sejf v jeho ložnici byl otevřený a prázdný! Dej… to… pryč!“

Morrie místo toho postrčil notes k Andymu a při tom stále dával dobrý pozor, aby se vyhnul kávové skvrně. Andy ho začínal stále víc dráždit – NST, jak by řekl Jimmy Gold –, ale cítil také jakési zvrácené potěšení, když toho muže pozoroval, jak se na židličce krčí, jako by ten notes byl ampule se zárodky moru.

„No tak, mrkni se na to. V tomhle je hlavně poezie. Listoval jsem si v něm v autobuse…“

„V autobuse? Zešílels?“

„… a není moc dobrá,“ pokračoval Morris, jako by ho neslyšel, „ale aspoň je od něho. Vlastnoruční rukopis. Mimořádně cenný. Mluvili jsme o tom. Několikrát. Mluvili jsme o tom, jak…“

„Dej to pryč!“

Morris nerad přiznával, že Andyho paranoia je nakažlivá, ale trochu to tak bylo. Vrátil zápisník do tašky a zachmuřeně se zadíval na svého dávného přítele (svého jediného přítele). „Přece jsem nenavrhoval, abychom to prodávali na pouličním stánku nebo něco takového.“

„Kde je zbytek?“ A než Morris stačil odpovědět: „Nech to být. Nechci to vědět. Copak nechápeš, jak horký je to zboží? Jak horký zboží seš ty sám?“

„Žádný horký zboží nejsem,“ ohradil se Morris, jenže byl, aspoň ve fyzickém smyslu. Zčistajasna mu tváře a zátylek přímo hořely. Andy se choval, jako by měl naděláno v kalhotách a ne jako by se Morrisovi podařil zločin století. „Nikdo mě nemůže s Rothsteinem spojit a samozřejmě vím, že bude chvíli trvat, než je budeme moci prodat nějakému soukromému sběrateli. Nejsem hlupák.“

„Prodat je soukro– Morrie, posloucháš se vůbec?“

Morris si založil paže na hrudi a zahleděl se na přítele. Tedy na muže, který býval jeho přítelem. „Chováš se, jako bychom o tom nikdy nemluvili. Jako bychom to nikdy neplánovali.“

„My jsme nic neplánovali! Byla to pohádka, kterou jsme si vyprávěli, myslel jsem, že to chápeš!“

Morris chápal to, že Andy Halliday přesně tohle poví policii, pokud ho, tedy Morrise, chytí. A Andy očekával, že ho chytí. Morris si poprvé naplno uvědomil, že Andy není žádný intelektuální obr, který dychtí připojit se k němu v existenciálním protizákonném činu, ale je to jenom další nebich. Prodavač z knihkupectví, jenom o pár let starší než Morris.

Nech si tu svoji pitomou literární kritiku, řekl Rothstein Morrisovi v posledních dvou minutách svého života. Jsi obyčejný zloděj, příteli.

Začalo mu bolestivě tepat ve spáncích.

„Měl jsem to vědět. Všechny ty tvoje velkolepé kecy o soukromých sběratelích, filmových hvězdách a saúdských princích a já nevím o kom všem. Všechno jenom velkohubé kecy. Nejsi nic, jenom žvanil.“

To byl zásah, hmatatelný zásah. Morris to viděl a byl rád, stejně jako byl rád tehdy při poslední hádce s matkou, kdy se mu podařilo jednou nebo dvakrát jí něco vmést.

Andy se celý zrudlý předklonil, ale než stačil něco říct, objevila se servírka s hromádkou ubrousků. „Dovolte, utřu to,“ řekla a postarala se o kávovou louži. Byla mladá, přírodní světlá blondýnka, hezká bledá tvářička, možná dokonce krásná. Usmála se na Andyho. Oplatil jí bolestným úšklebkem a současně se od ní odtáhl, stejně jako se odtáhl od zápisníku Moleskine.

On je homouš, napadlo Morrise udiveně. On je zatracený homouš. Jak to, že jsem to nevěděl? Jak to, že jsem si toho vůbec nevšiml? Má to přímo napsané na čele.

No, dřív si na Andym nevšiml spousty věcí, že? Morris si vzpomněl na něco, co s oblibou říkal jeden chlápek na stavbě: Samá pistole a žádný kulky.

Když servírka odešla a odnesla svoji toxickou dívčí atmosféru s sebou, Andy se znovu předklonil. „Ti sběratelé existujou,“ řekl. „Hromadí obrazy, sochy, první vydání… v Texasu je jeden naftový magnát, který má sbírku prvních nahrávek na voskových válečcích v hodnotě milion dolarů, a další, který má kompletní série všech časopisů s kovbojkama, scifi a brakovýma detektivkama, které vyšly od roku 1910 do roku 1955. Myslíš, že všechny ty věci byly legálně koupené a prodané? Hovno byly. Sběratelé jsou šílení, těm nejhorším je jedno, jestli věci, po kterých baží, jsou kradené nebo ne, a rozhodně se o ně nechtějí podělit se zbytkem světa.“

Morris tyhle tirády slyšel už dřív a muselo mu to být na tváři znát, protože Andy se naklonil ještě blíž. Teď se skoro dotýkali nosem. Morris ucítil English Leather a napadlo ho, jestli je to u homosexuálů oblíbená voda po holení. Třeba jako tajné znamení nebo tak něco.

„Ale myslíš, že by se někdo z těch lidí bavil zrovna se mnou?“

Morris Bellamy, který teď viděl Andyho Hallidaye novýma očima, řekl, že asi ne.

Andy vystrčil dolní ret. „Ale jednoho dne budou. Jo. Jakmile si pořídím vlastní obchod a vybuduju klientelu. Ale to bude trvat roky.“

„Mluvili jsme o tom, že počkáme pět.“

„Pět?“ Andy vyjekl smíchy a znovu se stáhl na svoji stranu stolku. „Za pět let možná budu moct otevřít obchod – mám vyhlídnuté jedno místečko na Lacemaker Lane, teď je tam obchod s látkami, ale obchody jim moc nejdou –, ale trvá mnohem dýl, než najdeš prachatý klienty a získáš si důvěru.“

Spousta „ale“, pomyslel si Morris, jenže předtím žádná ale neslyšel.

„Jak dlouho?“

„Nechceš to u mě zkusit s jedním tím notesem někdy na začátku jedenadvacátýho století, pokud je budeš ještě mít? I kdybych v tuhle chvíli náhodou měl osobní seznam soukromých sběratelů, tak ani ten největší cvok by se nedotkl tak horkýho zboží.“

Morris na něj civěl a chvíli nebyl schopen slova. Nakonec řekl: „Nic takového jsi neříkal, když jsme plánovali…“

Andy si připlácl ruce na spánky a chytil se za hlavu. „Nic jsme neplánovali! A nepokoušej se to na mě hodit! Neopovaž se! Já tě znám, Morrie. Tys je neukradl, abys je prodal, aspoň ne dokud si je nepřečteš. Potom možná budeš ochotný jich pár pustit do světa, pokud dostaneš správnou cenu. Ale v podstatě jsi na Johna Rothsteina chorobně zatížený.“

„Takhle o mně nemluv.“ Ve spáncích mu tepalo hůř než předtím.

„Budu, pokud je to pravda, a pravda to je. A jsi stejně chorobně zatížený, co se týče Jimmyho Golda. Proto jsi šel do basy.“

„Do basy jsem šel kvůli matce. Jako by mě zavřela vlastníma rukama.“

„To je fuk. To už je minulost. Ale tohle je teď. Pokud nebudeš mít štěstí, hodně brzo tě navštíví policie a nejspíš dorazí i s povolením k domovní prohlídce. Jestli budeš ty notesy mít, až ti zabouchají na dveře, máš po plánech.“

„Proč by za mnou chodili? Nikdo nás neviděl, a moji parťáci…“ Mrkl. „Řekněme prostě, že mrtví nežvaní.“

„Tys je… cože? Zabil? Tys je zabil taky?“ Andyho tvář byla obrazem narůstající hrůzy.

Morris věděl, že to neměl říkat, ale – zvláštní, jak se tohle ale neustále vracelo – Andy se choval jako naprostý pitomec.

„Jak se jmenuje to městečko, ve kterém Rothstein bydlel?“ Andy znovu zašmejdil pohledem kolem, jako by čekal, že už teď se k nim blíží policisté s tasenými pistolemi. „Talbot Corners, že?“

„Ano, ale jsou to hlavně farmy. To, čemu říkají Corners, je jenom křižovatka dvou státních silnic, kde stojí jeden bufet, smíšený obchod a benzínka.“

„Kolikrát jsi tam byl?“

„Možná pětkrát.“ Ve skutečnosti víc než desetkrát, mezi lety 1976 a 1978. Nejdřív sám, potom buď s Freddym nebo Curtisem, anebo oběma.

„Když jsi tam byl, vyptával ses někdy na nejslavnějšího obyvatele města?“

„Jasně, jednou nebo dvakrát. A co? Nejspíš každý, kdo se v tom bufetu zastaví, se zeptá na…“

„Ne, v tom se právě pleteš. Většina venkovanů na Johna Rothsteina zvysoka kašle. Když se jich někdo na něco zeptá, tak leda na začátek lovecké sezony na vysokou nebo jaké ryby se dají chytit u nich v jezeře. Nemyslíš, že si místní vzpomenou, až se jich policie zeptá, jestli někdo cizí nebyl zvědavý na chlapíka, který napsal Běžce? Zvědaví cizinci, kteří se tam možná objevili víckrát? A navíc máš záznam, Morrie!“

„Jako nezletilý. Spis zapečetili.“

„Něco tak velkého jako tohle ta pečeť možná nezadrží. A co tvoji parťáci? Měl některý z nich záznam?“

Morris nic neřekl.

„Nevíš, kdo vás viděl, a nevíš, komu se tvoji parťáci třeba pochlubili, na jak velkou loupež se chystají. Policie by tě mohla sbalit už dneska, ty idiote. Jestli to udělají a ty se vytasíš s mým jménem, popřu, že jsme o tom někdy mluvili. Ale dám ti jednu radu. Tohohle se zbav.“ Ukázal na hnědý papírový sáček. „Tohohle i zbytku těch notesů. Někde je schovej. Zakopej je! Jestli to uděláš, možná se z toho vykroutíš, až půjde do tuhého. Samozřejmě za předpokladu, že jsi nenechal otisky nebo tak něco.“

Nenechali jsme nic, pomyslel si Morrise. Nebyl jsem hloupý. A nejsem ani zbabělý chvástavý homouš.

„Možná se k tomu budeme moct vrátit,“ řekl Andy, „ale bude to mnohem později a jenom pokud tě neseberou.“ Vstal. „Do té doby se drž ode mě dál, jinak zavolám policajty sám.“

Rychle, se skloněnou hlavou odešel pryč a ani se neohlédl.

Morris zůstal sedět. Pěkná servírka se vrátila a zeptala se, jestli mu může něco přinést. Morris zavrtěl hlavou. Když odešla, zdvihl tašku, v níž byl notes, a také odešel. Opačným směrem.

Samozřejmě věděl, co je to personifikace – přiřazování lidských pocitů přírodě –, a chápal, že je to laciný, náladotvorný trik druhořadých pisálků, ale toho dne se zdálo, že je to pravda. Jasné ranní slunce zrcadlilo a zesilovalo jeho nadšení, ale v poledne zbyl ze slunce jenom matný kotouč za clonou mraků, a ve tři hodiny odpoledne, jak se jeho starosti násobily, se zatáhlo a začalo mrholit.

Odjel s biscaynem do obchodního centra u letiště a neustále vyhlížel policejní auta. Když se za něj na Airline Boulevard jedno s blikajícími majáky přihnalo, žaludek mu zamrzl a srdce mu vyskočilo až do krku. Když se auto bez zpomalení přehnalo kolem, nijak se mu neulevilo.

Našel si v rádiu na stanici BAM-100 vysílání zpráv. Hlavní zprávou byla mírová konference mezi Sadatem a Beginem v Camp Davidu (Jo, jako by se tohle někdy mohlo stát, pomyslel si Morris roztržitě), ale druhá se týkala vraždy významného amerického spisovatele Johna Rothsteina. Policie říkala, že je to práce „zlodějského gangu“ a že mají spoustu stop. To byl nejspíš jenom kec pro novináře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Právo nálezce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.