Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk K. Slabý

O MUŽÍČKOVI,
KTERÝ ZASTAVIL PRAŽSKÝ ORLOJ

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5934. publikaci

Ilustrovala Barbara Issa Wagner (www.artwagnerova.cz)
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 56
Vydání 1. v nakladatelství Grada Publishing, 2015

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2015
© Zdeněk K. Slabý, 2015
Cover Illustration © Barbara Issa Wagner

ISBN 978-80-247-9873-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-9872-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-5583-0 (print)

O mužíčkovi, který zastavil pražský orloj

V jednom podloubí v zastrčené uličce na Starém Městě pražském byl malý krámek. Ale už léta v něm nikdo nic neprodával ani nekupoval. Krám byl zavřený a prázdný. A podloubí bylo tiché. Vážným krokem tu procházeli důchodci s dýchavičnými jezevčíky, rychle tudy proběhly děti, někdy zahrčel pod klenbou vozík se zeleninou nebo s ovocem, které vezl zelinář na Havelský trh.

A přece ten krámek nebyl dočista pustý. Usadil se v něm mužíček a nikdo o něm nic nevěděl – ani to, jak se jmenuje. Nedivte se.

Mužíček se s nikým nestýkal, žádného člověka nikdy neoslovil, nic od blízkých ani vzdálenějších sousedů nechtěl.

Mužíček byl staromódně oblečený, nosil proužkovaný žaket, na hlavě míval černou buřinku, opíral se o rukojeť dlouhého černého deštníku. A za tmavých večerů sedával hned za otevřenými dveřmi krámku a pokuřoval ze své pěnovky.

Kolik mu bylo let? Snad čtyřicet, snad sto, snad ještě víc – u takových mužíčků se věk dost dobře nerozpozná. Jestli to náhodou nebyl trpaslík? Nebo skřítek? Ale kdepak, mužíček je prostě mužíček.

Nikdo si nevšiml, kdy se do opuštěného krámku nastěhoval, nikdo netušil, odkud přišel. Dospělí ho snadno přehlédli, protože byl tak malý, ale děti, ty o něm věděly. Uctivě ho zdravily, a když přešel kolem nich, šuškaly si, že se do Prahy přistěhoval odněkud zdaleka a že má určitě něco za lubem. Proč by jinak bydlel právě tady?

***

Mužíček se rád procházel po Praze, ale jenom po Starém Městě. Nebo po Malé Straně. Do novějších čtvrtí nechodil, bylo tam moc lidí, moc aut, moc spěchu a moc hluku.

Nejraději kráčel úzkými uličkami, průchody a dvorky, kam zabloudilo jen málo cizinců. Nebo přešel Karlův most a posadil se na lavičku v parku na Kampě. A díval se na Vltavu, která šuměla a drnkala na hřebínek jezu. Tady někdy vydržel až do pozdního večera, kdy se modř hladiny řeky spojila s modří oblohy. Sedával tu, dokud měsíc nepotkal hvězdy.

Ať šel kamkoli, nikdy se neopomněl zastavit před starožitnickým obchodem poblíž Betlémského náměstí. Měl snad zálibu ve starodávných koflíčcích nebo v historických zbraních? Ba ne, v těch jeho pravidelných návštěvách vězelo něco docela jiného. Za výlohou obchodu totiž stála porcelánová panenka Labutěnka, stála tam smutně a bez pohnutí.

Mužíček stanul jako obvykle před výkladem, objal panenku něžným pohledem a tiše jí říkal: „Jste nejkrásnější ze všech porcelánových dívek, Labutěnko. Až vyhraju na los, který jsem si minulý týden koupil, vyplatím vás a odjedeme spolu k moři. Máte ráda moře?“

Panenka neodpovídala. Dívala se na mužíčka i nedívala a její modré oči neprozrazovaly, zda s jeho návrhem souhlasí.

A nikdo nevěděl, proč vlastně se mužíček den co den zastavuje před starožitnictvím a proč tam vždycky tak dlouho otálí.

Vlastně přece. Hromotluk Anciáš, který vládl všem věcem v obchodu, ho pokaždé pozoroval se zlomyslným úsměškem. Neměl toho moc na práci, protože jen málokdo zavítal dovnitř, aby si něco koupil. Lidé neměli čas na staré věci, raději sháněli nové a ještě novější, které jim nabízely reklamy.

Ale mužíček hromotluka neviděl, nevšiml si jeho pošklebku, neboť vnitřek obchodu byl potemnělý a do výšky mužíčkovy buřinky jej zahrazovalo matové sklo.

Až jednou. Mužíček opět postával před výlohou a šeptal panence: „Tentokrát mi to zase nevyšlo, nic jsem nevyhrál, Labutěnko. Ale mám nový los. Uvidíte, že se na nás usměje štěstí. Až budu mít dost peněz, vykoupím vás z vašeho zaskleného vězení a odjedeme spolu do hor. Máte ráda hory?“

Panenka neodpovídala. Jenže ze dveří vyšel hromotluk a založil si ruce v bok.

„Co mi tady věčně okouníte?“ řekl hádavě. „Chcete snad vyloupit můj obchod?“

„Ani nápad,“ ujišťoval ho mužíček. „Jak bych se mohl něčeho takového opovážit? Nejsem zloděj, jsem spořádaný člověk. Jenom se mi líbí… líbí se mi některé věci, které máte vystaveny ve výloze…“

„Tak si je kupte, nebo odtud zmizte!“ zvýšil hromotluk hlas a pokročil k mužíčkovi, jako by ho chtěl vyprovodit pěstmi. „Ať už vás tu nevidím! Jestli vás ještě jednou přistihnu, jak civíte do výkladu, zavolám policii.“

Mužíček smutně odcházel. A hromotluk bez meškání vyměnil cedulku s cenou, která ležela vedle porcelánové panenky. Labutěnka od této chvíle stála dvojnásobek.

Byl Anciáš zlý člověk? Kdyby se všechno v životě dalo tak přesně odhadnout jako ve starých pohádkách…

Každopádně nevražil na mužíčka, protože i jemu se líbila panenka Labutěnka. Obával se, že jednoho dne ten skrček vstoupí dovnitř, vysází na pult peníze a Labutěnku si odnese. Zdálo se mu, že mu ji bere už svými pohledy a tichým dvořením. Proto ho chtěl zastrašit a proto tak nadsadil panenčinu cenu.

***

Ovšem náš mužíček se k výkladní skříni navrátil hned druhý den. Jen ať si hromotluk přivede strážníka, myslel si vzdorně, nedělám přece nic špatného. Nikdo mi nemůže zakázat tu krátkou chvíli před výlohou, žádný strážník na světě mě nemůže uvrhnout do vězení za to, že se mi líbí Labutěnka.

Trochu se ulekl, když spatřil novou sumu vedle porcelánové panenky. Ale pak se upokojil a Labutěnku oslovil: „Co jsou peníze proti vaší kráse, má nejdražší? Kdybych měl milion korun, rád bych jej za vás dal, abych vás konečně vysvobodil z toho skleněného žaláře. Až bude příští tah loterie, určitě vyhraju. Potom spolu odcestujeme někam do hlubokých lesů. Máte ráda lesy?“

Panenka neodpovídala, avšak její modré oči se trošilinku zatřpytily. Nebo to po nich jenom sklouzl odraz slunečního paprsku? Zato hromotluk za matovým sklem si zlostně hryzl knír.

Když pak mužíček odešel, uchopil hromotluk Labutěnku a postavil ji do prostorné skříně uvnitř starožitnictví. Místo ní dal do výkladu porcelánovou labuť.

„Tak,“ usmál se křivě, „teď má po námluvách. Může své lichotky vykládat leda labuti.“

Panenka neprotestovala. Pouze její modré oči se na zlomek vteřiny zamžily, jako by jí něčeho přišlo líto. A tentokrát na tom sluneční paprsek neměl nejmenší vinu.

***

Proměnila se snad Labutěnka v labuť? uvažoval příští odpoledne mužíček a srdce se mu rozbušilo jako zvon. Potom vzhlédl nad matové sklo a zachytil Anciášův uštěpačný pohled.

Pochopil: hromotluk už mu nechce dopřát ani letmý pohled na panenku. A porozuměl, že ji nikdy nedostane, i kdyby v příštím tahu loterie nakrásně vyhrál první cenu. Vládce starožitnictví mu bude licoměrně tvrdit, že panenka je prodaná nebo aspoň zamluvená.

Bylo mu teskno až k pláči.

Vlastně jsem nikdy nebyl šťastný, litoval se. Léta a léta jsem žil sám jako kůl v plotě. Ani přítele jsem neměl, s nikým jsem se nestýkal. Divím se, že jsem se neodnaučil mluvit. Lidé mě přehlíželi, byl jsem pro ně příliš nepatrný. A nyní, když jsem našel někoho, kdo mi mohl porozumět, opět ho ztrácím. Je to spravedlivé?

A mužíček po celý zbytek dne chodil bez cíle pražskými ulicemi. Byl tak nepozorný, že ho málem přejelo auto, když přecházel přes křižovatku. Jen tak tak v poslední chvilce uskočil. Nevšiml si, že na semaforu svítí červená.

***

Bylo už k půlnoci, když zabloudil na jedno malostranské náměstí. Bylo jen matně osvětleno plynovými lampami. Bachraté domy stály kolem dokola a dřímaly. Pouze z nedaleké hospůdky se ozýval zpěv. A hvězdy se tu koupaly v kašně.

Uprostřed náměstíčka stála socha. Byla to stará a šedivá socha a nikdo pořádně nevěděl, koho vlastně představuje. Možná bylo kdysi její jméno vyryto do podstavce, na kterém byla umístěna, ale deště a prach nápis znečitelnily. Ať už to byla socha kohokoliv, poblíž nebyl nikdo jiný, komu by se mužíček mohl svěřit se svým žalem.

Přistoupil tedy k soše co nejblíž a řekl: „Je mi velice smutno.“

„Každému občas bývá smutno,“ odpověděla socha zádumčivě, „to asi jinak nejde.“

Mužíčka potěšilo, že s ním socha hovoří. Proto pokračoval: „Ztratil jsem panenku Labutěnku a nemám, proč bych dál žil.“

„Kdo něco ztratí, má ještě pořád naději,“ pravila socha a zhluboka si vzdychla. „Má naději, že najde, co ztratil, může to alespoň hledat.“

Mužíček tedy soše dopodrobna vyprávěl o starožitnictví, o porcelánové panence ve výloze a o hromotlukovi, který ji ukryl z nenávisti nebo ze škodolibosti.

„Co bych měl podle vás dělat?“ zeptal se nakonec.

„Nevyznám se v tom příliš,“ odvětila socha přemítavě. „Nemám vůbec žádnou zkušenost s porcelánovými panenkami, s krásnými ani ošklivými. Setkala jsem se pouze s hromotluky a doplatila jsem na to. Hromotluci nemají pokoru před krásou, dovedou ji rozbít – jen tak, z rozmaru, z dlouhé chvíle, ze zášti, a to je moc špatné.“

„Myslíte, že bych mohl Anciáše přemoci?“ otázal se mužíček rozpačitě. „Četl jsem v jedné knize, jak malý David zvítězil nad Goliášem. A Goliáš byl přece obr!“

„Je dost dobře možné, že každý z nás máme nějakého Goliáše,“ usoudila socha. „Jenže zdaleka ne každý ho přemůže. Chcete s hromotlukem zápolit? To vám nedoporučuji. Můžete ho jedině přelstít.“

„Mám tedy panenku unést?“

Mužíček si velice přál, aby socha řekla ano.

Avšak socha namítla: „Jak víte, že by si to přála? Nikdy vám nedala svůj souhlas najevo – nebo ano?“

„Tuším, že by to chtěla,“ řekl mužíček, ale sám si uvědomil, že to nestačí. Opravdu, panenka mu nikdy neslíbila, že s ním odejde. Nedozvěděl se od ní ani to, zda má raději moře, hory nebo lesy. Nedala mu najevo své city.

„Co mám dělat?“ hlesl a v té otázce byla celá jeho beznaděj.

„Měl byste se poradit s někým, kdo rozumí srdci porcelánových panenek,“ radila socha. „Čím víc takových rádců najdete, tím líp, jeden řekne to, druhý poví ono, a vy si pak můžete vybrat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O mužíčkovi, který zastavil pražský orloj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.