Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Josef Drmota

Povídání o srnčí zvěři

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

jako svou 5512. publikaci

První vydání, Praha 2014

Odborný lektor: MVDr. Zdeněk Kolář

Layout, sazba, úprava textu: Lucie Němcová

Fotografie na obálce: Jan Veber

Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

Počet stran: 220

© 2014, Grada Publishing, a.s.

© Josef Drmota, 2014

Fotografie © Josef Drmota, Jan Veber, Jaromír Zumr st.

Cover Design © Lucie Němcová

Publikace z nakladatelství Grada Publishing, a.s. si můžete zakoupit u svého knihkupce
nebo objednat v Zákaznickém servisu nakladatelství
Grada Publishing, a.s., U Průhonu 22, 170 00 Praha 7,
tel.: 234 264 511,
fax: 234 264 400,
e-mail: obchod@grada.cz,
www.grada.cz.

Na Slovensku objednávejte knihy na adrese:
Zásielková služba Grada Slovakia, spol. s r. o.,
Moskovská 29, 811 08 Bratislava, Slovensko,
tel.: 02/556 45 189, fax: 02/556 45 289, e-mail: grada@grada.sk

Pokud máte pocit, že byste nám chtěli sdělit něco ohledně této knihy, napište, prosím, na adresu redakce: koedice@grada.cz.

ISBN: 978‒80‒247‒5287‒7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978‒80‒247‒8738‒1 (ve formátu PDF)

ISBN 978‒80‒247‒8739‒8 (ve formátu EPUB)

O životních potřebách srnčí zvěře

Srnčí zvěř preferuje pestrou krajinu se střídáním okrajů lesních komplexů, křovinatých formací, polí i úživných luk
(foto J. Drmota).

Každý organismus potřebuje ke svojí existenci vhodné okolní podmínky, které nejčastěji označujeme pojmem životní prostředí. Jeho složky rozdělujeme na abiotické neboli neživé a biotické, tedy živé. Chceme-li posuzovat kvalitu současného životního prostředí zvěře, musíme mít vždy na paměti skutečnost, že krajina, v níž se vyskytuje, je krajinou kulturní. Je to prostor, který je několik tisíc let intenzivně přetvářen člověkem. Člověk v něm žije, produkuje výrobky i potraviny, spotřebovává energii, ukládá odpady a v neposlední řadě v něm chce trávit svůj volný čas. Z celospolečenského pohledu jsou toto primární zájmy, kterým se ve finálním účtování podřizuje vše ostatní. Teprve po jejich uspokojení přichází na řadu zájmy ochrany přírody, zájmy myslivosti či zájmy zvěře. Naše krajina je tedy různorodou mozaikou uměle zavedených společenstev, v nichž se pohybuje i srnčí zvěř, a z níž se snaží ke svému prospěchu využít vše, co využít dokáže.

Budeme-li se snažit postihnout základní požadavky, které zvěř potřebuje uspokojit, dojdeme k výčtu obsahujícímu klid, úkryt, potravu, přiměřenou populační hustotu a správnou strukturu populace. Všechny jdou spolu ruku v ruce, navzájem se ovlivňují, prolínají a nelze je od sebe v žádném případě oddělovat. Kryt a klid jsou nezbytné pro nenarušený fyziologický vývoj, bezpečí a výchovu mláďat. Dostatek potravy, včetně jejího složení a přístupu k vodě, zajišťuje podmínky pro látkovou výměnu, uvolnění energie a vznik stavebních látek v organismu. Odpovídající počet a sociální i věkové rozvrstvení zvěře zas podpoří fungování přirozených mechanismů, vyloučí degeneraci a zajistí, že se zvěř bez problémů setká v období rozmnožování.

Pokusíme-li se transformovat výše uvedený výčet na podmínky současné krajiny, v níž chceme srnčí zvěř chovat, musíme se co nejvíce přiblížit původnímu prostředí, ve kterém se tato zvěř vyskytovala. Jak již bylo naznačeno, jednalo se především o lesostepi, okraje lesních porostů, paseky a světlé, nezamokřené břehové porosty. V současné zemědělské nebo čistě lesohospodářské krajině máme ovšem problémy se zajištěním obdobné potravní pestrosti i možností úkrytu. Napravit je může pouze dlouhodobá péče o porosty, výsadba odpovídajících dřevin i keřů všude tam, kde nám to využití půdy dovoluje, a zejména změny v systému zemědělského obhospodařování pozemků. Co se týká požadavků směřovaných na přiměřený počet zvěře a správnou strukturu populací, nelze je dnes zajistit jinak, než odbornou a soustavnou mysliveckou péčí, včetně péče lovecké.

Zvěř můžeme chovat pouze v odpovídajícím prostředí. Znamená to, že cesta ke kvalitním populacím vede primárně přes zkvalitnění jejich životního prostředí. Přes úpravy potravních a úkrytových možností a teprve následně přes cílený myslivecký management.

Z hlediska hodnocení prostředí a hledání možností jeho nápravy musíme oddělit odlišné podmínky, které zvěři poskytují les a pole.

V oblasti struktury lesních porostů se začíná blýskat na lepší časy. Porosty jsou stále víc rozvolňovány, mizí neúživné tyčoviny, les se prosvětluje a prorůstá bylinným i keřovým patrem. Lesní pozemky jsou zpestřovány listnáči, plodonosnými dřevinami, jedlemi a modříny. To s sebou ovšem přináší další problém, kterým je tlak zvěře na tyto atraktivní zdroje potravy. Situace vyžaduje zejména udržení odpovídajících stavů, případný ohniskový odstřel na problémových plochách, ochranu porostů oplocenkami nebo nátěry a také správnou strategii zimního přikrmování. Největší díl práce zde vykoná rozumný kontakt mezi myslivci a správci jednotlivých pozemků. Velmi prospěšná je také výsadba tzv. krycích dřevin tvořených zejména měkkými okusovými listnáči, které bude zvěř vždy preferovat a u kterých obě strany respektují určitou míru poškození.

Lesní prostředí je dnes charakteristické intenzívní výrobou dřevní hmoty. Této skutečnosti je podřízena druhová skladba porostů, v nichž převládá smrková monokultura. Daný stav má historické kořeny a dá se říct, že byl nastaven již před více než dvěma stoletími, kdy se za vlády Marie Terezie a jejího syna Josefa II. projevil zvýšený zájem o lesnickou výrobu. Smrkové monokultury i systém jejich postupné obnovy vytváří sice dobré podmínky pro úkryt, nicméně jsou zcela nevhodné k vykrytí potravních potřeb. Zvěř v podobných porostech de facto strádá a spásá vše, co je jí dostupné. Často se jedná právě o letorosty sazenic, čímž mohou vznikat místně rozsáhlá poškození nezajištěných kultur.

V polním prostředí je situace ještě komplikovanější. Přestože se během roku vytváří opticky bohatá nabídka potravy, je pravda taková, že sortiment pěstovaných plodin není optimální a zvěř je často odkázána na monodiety. S úkrytem je to ještě horší. Výjimku tvoří pouze letní a podzimní měsíce, kdy se zvěř uchyluje do vzrostlého obilí, řepky a později kukuřic. Mimo ně se však srnčí ocitá na otevřené pláni. Nezbytně nutná je proto výsadba doprovodných porostů, ať již trvalých nebo dočasných. Tradičně je označujeme jako remízy, ke kterým se v posledních letech připojují také různé typy biopásů.

Problémem jsou v polních podmínkách i rychlé změny, které souvisejí se současným systémem zemědělských prací. Kosení pícnin nebo sečení obilí dokáže během několika hodin totálně změnit prostředí, ve kterém se zvěř předchozí týdny pohybovala, což určitě nepřispívá k její psychické pohodě. O přímém ohrožení technikou ani nemluvě. O tom, že tyto změny opravdu nejsou bez problému, svědčí například změna v chování zvěře ve dnech bezprostředně následujících po senoseči nebo po žních – zvěř se stahuje do lesa, na původní plochy se vrací jenom nerada a na změnu si zvyká několik dnů.

Intenzívně obhospodařovaná zemědělská krajina poskytuje zvěři dostatek potravy pouze po velmi omezenou část roku
(foto J. Veber).

Mezi nejhodnotnější prvky v zemědělské krajině patří trvalé remízy, jejichž struktura se velmi často blíží podmínkám původní krajiny, v níž srnčí zvěř žila. Remízy bývají tvořeny listnatými plodonosnými dřevinami, jako je buk, dub, jírovec, pláňata ovocných stromů nebo ptačí jeřáb. Z okusových dřevin se jedná zejména o jívy, lísky, javory, břízu aj. Doplněny bývají vhodnými keři, které vyplňují plášť remízu a komplikují přístup osobám i pronikání větších šelem. Může jít o různé druhy bezu, hloh, šípky nebo trnky. Z nižších se jedná o maliník a ostružiník. Na světlejších plochách se uchytí trávy a byliny, které remízy ještě více zatraktivňují.

Zřizujeme-li na vybraných lokalitách remízy, musíme dbát ještě jednoho pravidla, na které se bohužel velmi často pozapomíná. Jde o princip tzv. ekologických pastí. Tento pojem si můžeme velmi stručně vysvětlit jako místo, které je pro živočichy natolik atraktivní, že se na něm shromáždí v nežádoucím počtu. Přirozeně se pak za nimi stěhují predátoři, kteří si zde vybírají daň. Vysoká koncentrace živočichů se ale projeví i zvýšením stresové zátěže, promořením prostředí parazity a snadnějším přenosem nákaz. Podobnou pastí jsou zejména jednolité rozsáhlejší remízy izolované uprostřed obrovských ploch jiných kultur. Je tedy žádoucí vytvořit v krajině spíše větší počet menších úkrytů, aby se zvěř v daném prostředí více rozptýlila. Podobnou biopastí jsou železniční náspy a příkopy kolem silnic. V jednotvárné zemědělské krajině představuje jejich bylinné patro, plodonosná stromořadí i keřové porosty často jediné zpestření prostředí a zvěř se sem stahuje především v nočních hodinách. Bohužel zde na ni číhá další nebezpečí – rychle jedoucí dopravní prostředky.

Problémem při zakládání remízu je zejména dostupnost vhodných ploch. Většinou se jedná o strže, pozůstatky mezí, rozsáhlejší rozvory, břehové linie kolem vodotečí, prostor pod sloupy vysokého napětí nebo o liniové pozemky kolem polních cest, tedy plochy, které se v dnešní době zemědělsky neobdělávají. Při troše představivosti nebývá problém podobné lokality v každé honitbě vytipovat. Vždyť doba, kdy se doslova každý metr čtvereční vyžínal srpy, je již dávno pryč a volně žijícím živočichům přijde úkryt vždy vhod. Nemusí přitom jít pouze o zvěř, ale také o celou řadu dalších druhů – hlodavců, obojživelníků a především zpěvného ptactva. Při zřízení remízu se musíme řídit vlastnickými právy a podobný krok realizovat pouze se souhlasem majitele pozemku.

Jistým východiskem z nedostatku vhodných ploch využitelných ke zlepšení úkrytových možností pro zvěř může být současná dotační politika. Zelenou má v tomto směru řada programů, která vede k revitalizaci přírodních prvků v krajině. Za zmínku stojí zajisté obnova mokřadů, rybničních soustav a napajedel, uvádění zemědělské půdy do klidu nebo tzv. biopásy. Jedná se o pozemky uspořádané do podoby táhlých pruhů, které se obdělávají předepsanými osevními postupy a osévají se předepsanými plodinami. Smyslem obdobného využití není zemědělská produkce, protože se rostliny ponechávají pro konzumaci zvěři. Vzhledem k tomu, že je celá řada plodin, například slunečnice nebo kukuřice, vyššího vzrůstu, slouží biopás po mnoho měsíců i jako dočasný remíz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídání o srnčí zvěři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.