Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jiří Wohlmuth

Bohumil Staša: Slavná léta s ČZ i Jawou
Osudy rodu motocyklových závodníků

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6001. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková
Grafická úprava a sazba Jakub Náprstek
Formát ePub Štěpán Böhm
Fotografie na obálce: Bohumil Staša na čtyřválci ČZ v Assenu 1998 při setkání šampiónů
Počet stran 152

První vydání, Praha 2015
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Design © Jakub Náprstek, 2015

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-9971-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-9970-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-5734-6 (print)

Úvod

Novinové výstřižky nalepované do velkého školního sešitu jsou stále věcí, ke které se v mém archivu vracím. Po letech se tak ocitám ve svém mládí i skoro dětství, ale především si uvědomuji, že už tam někde se zrodil můj celoživotní zájem o motocyklové závodění. Později se z toho stala láska. Ty novinové výstřižky jenom dokládají, že stály i u začátků mého sportovního vztahu k Bohumilu Stašovi. On už začal závodit, jak jsem se tehdy dočetl, a byl naší velikou nadějí, já jen o trochu mladší, končil jsem základní školu a snad jsem i trochu nechápal, že on už závodí a já měl ještě úplně jiné starosti i pohledy na začínající běh životem.

Ale zpátky k těm výstřižkům. Dostával jsem v té době padesátník na svačinu. Potíž však byla v tom, že na cestě do školy byla trafika a já ten kapitál investoval raději než do rohlíku do novin. Vše prasklo, až když začal s přicházejícím podzimem táta topit v kotli ústředního topení. Oheň v něm rozdělával starými novinami a najednou zjistil, že v útrobách kotle mizí rozstříhaná torza novin Obránce vlasti, které nikdy nekupoval. Dodnes nevím, proč táta nesnášel rozstříhané noviny. Hořely hůř? Nebo sveřepě chtěl, aby všechny ty vznešené myšlenky tehdejších kompletních novin lehly popelem? Jisté bylo jediné. Financování mých školních svačin a tím i přísun motoristických informací ze stránek Obránce vlasti byly vážně ohroženy.

Kniha, kterou otevíráte, není osobní zpovědí závodníka. Není ani podrobnou sondou do jeho duše či osobního života se všemi jeho peripetiemi. Měla by pro všechny milovníky závodění spíše uchovat chronologii úspěchů i průběh kariéry jedné z našich nejúspěšnějších osobností československého motocyklového sportu.

Táta zakladatel

Zlín už hezkou řadu let patří mezi pojmy v našem závodním sportu a jeho historii. V jeho okolí byly pořádány poválečné ročníky slavné motocyklové soutěže Šestidenní, ještě déle je dnes centrem naší nejpopulárnější automobilové soutěže Barum rallye s několika dnes už legendárními rychlostními zkouškami. Pořádány zde byly i motocyklové silniční závody. Mezi slavné osobnosti tamního regionu patří řada zajímavých jmen, včetně Vincence Staši, populárního motocyklového závodníka.

Rodák hostinského z Malenovic (nar. 1. srpna 1916), které byly v roce 1949 začleněny do obvodu města Zlína, se nejdříve vyučil elektrikářem a později absolvoval dokonce pilotní školu v Prostějově. Ale ještě před tím si půjčoval motocykl od otce a jak sám přiznával, mockrát se stalo, že motocykl nezvládl a jeho strýc stolař musel sousedům opravovat nabouraná vrata. Vzhledem k již zmíněným aviatickým zkušenostem bylo vcelku logické, že si vojenskou službu odbyl jako stíhací pilot nejprve v Olomouci a později v Praze.

Na začátku války se v roce 1940 oženil a ujal se otcovy hospody. S nástupem komunistů se ale život Vincence Staši zásadně změnil. V roce 1949 mu hospodu znárodnili a on ze dne na den skončil na chodníku i s rodinou a pětiletým synem Bohumilem. Bylo to pro třiatřicetiletého mladého muže trpké a těžké. Po čase sehnal zaměstnání jako řidič zlínských firem Obnova a Fotografie.

Když se jel u nás první poválečný motocyklový závod, na podzim roku 1945 v Jihlavě, jako Kartůskův memoriál, nechyběl u toho ani Vincenc Staša se svým později věrným mechanikem Rindou. Na startu byla tehdy velice silná konkurence 54 závodníků z Čech i Moravy v čele s Františkem Juhanem, Václavem Bubeníčkem, Václavem Hovorkou, Richardem Dusilem a dalšími. 10 000 diváků vidělo Stašovu velice dobrou jízdu. Sice se se svojí čtyřdobou Jawou zdržel na startu a ztratil celé kolo, pak ale velice odvážnou jízdou dokázal soupeře dostihnout. Poválečná závodnická kapitola mohla začít. Na jejím začátku převzal Staša jakýsi patronát nad mladým malenovickým podnikatelem Otou Slovenčíkem, který byl majitelem továrny na textilní galanterii. Slovenčík byl v místě působení považován za nadějného závodníka, ovšem podnikatelské aktivity ho stále více od jeho záliby vzdalovaly, zejména pro nedostatek času. Ještě než přestěhoval svoji výrobu na Slovensko, koupil od známého pražského závodníka Franty Juhana jeho legendární „Anežku“, německou dvěstěpadesátku DKW s kompresorem (pozn.: tehdy to ještě u nás předpisy dovolovaly), na níž později právě Staša dosahoval výborných výsledků.

A tak byl Staša 4. srpna 1946 na startu Bratislavského okruhu a v závodě třistapadesátek byl jeho jediným přemožitelem známý Jindřich Kostlivec na Nortonu. V červnu následujícího roku se těšil z vítězství v Memoriálu Ferdy Hrocha v Zábřehu na Moravě v handicapovém finále a navíc dojel druhý ve třídě přes 350 cm^3. O měsíc později se mu dařilo v prvním ročníku Novobydžovského čtverce v Novém Bydžově a za vítězství ve třídě dvěstěpadesátek si odvezl peněžitou odměnu ve výši 4000 Kč. Sezóna 1947 byla pro Vincence Stašu velice hektická. Na začátku srpna už stál na startu závodu v Jablonci nad Nisou. Znovu stovky kilometrů od Malenovic. Ve třídě dvěstěpadesátek ho porazil jenom pražský Ladislav Štajner na Walteru, třetí skončil Miloslav Skalský z nedalekého Jičína. V závěru srpna stačil Staša vyhrát závod dvěstěpadesátek na druhém ročníku Svatokopeckého okruhu u Olomouce. Byl to krásný závod, který přiváděl diváky do varu, když Staša bojoval s Angličanem Andersonem a s naším Štajnerem a na začátku října vyhrál dokonce dvakrát v Opavě, v prvním ročníku Bezručova okruhu. Aby toho nebylo málo, zúčastnil se i první poválečné motocyklové Šestidenní ve Zlíně, kterou pro poruchu na svém Nortonu nedokončil.

I následující sezóna 1948 přinesla malenovickému závodníkovi úspěchy, navzdory tomu, že „vítězný“ únor mu měl přinést o něco později osudové okamžiky. Pro nové závody si stačil ještě k oblíbené dvěstěpadesátce DKW pořídit i silnější německou NSU. Už první závod sezóny, 11. dubna, mu přinesl velký úspěch ve druhém ročníku pražského závodu Dvěma směry na Žižkově. Staša vyhrál na DKW závod dvěstěpadesátek a porazil domácího Ladislava Štajnera na Walteru a Václava Poláka na Rudge. Začátkem května pak vyhrál v prvním ročníku Zlatého hornického kahance v Karviné, kde přidal i druhé místo v závodě dvěstěpadesátek, v nichž ho porazil brněnský závodník Robert Janka na Puchu. Krátce potom se Staša přesunul do Šumperka na tamní městský okruh a v závodě si vedl zcela bezkonkurenčně. Vyhrál hned třikrát, a to ve třídách 250, 350 a přes 350 cm^3. Další prvenství si připsal ve Znojmě, znovu v Memoriálu Ferdy Hrocha v Zábřehu na Moravě.

Vincenc Staša

Po úspěšné sezóně 1948 se v té další postavil poprvé na stupně vítězů druhého Ostravského trojúhelníku, kde dojel za vítězným Antonínem Vitvarem a Zdeňkem Wasserbauerem a tleskali mu i diváci druhého ročníku Šarišského okruhu v poněkud vzdáleném Prešově. O několik týdnů později si Staša dojel pro zelený vavřínový věnec za třetí místo na východ Slovenska znovu. Tentokrát do Košic na Východoslovenský okruh, kde byli rychlejší pouze vítězný domácí Kostolányi a Merai. V Prostějově ho na druhém Memoriálu JUDr. Havránka viděli diváci na čtvrtém místě v závodě seniorů přes 350 cm^3, kde rychlejší byli brněnský Bořivoj Sedlák, známý ústeckoorlický Vojtěch Diviš a prostějovský Jan Bílý. To už ale Staša nebyl v dobré pohodě a tušil blízký zásah komunistického znárodňování… a v posledním závodě sezóny, v domácím závodě ve Zlíně – už Gottwaldově – se ani neobjevil.

Na trati Novobydžovského čtverce v roce 1947

Vincenc Staša s poháry

Závodnické srdce ovšem neodložil a na konci května 1950 se vydal se svým mechanikem Rindou do Považské Bystrice na třetí ročník Malínského okruhu. V závodě pětistovek, v němž startovalo 10 jezdců, jel tentokrát na Nortonu a jediným přemožitelem byl výborný Antonín Vitvar, jedoucí také na Nortonu. Na stupně je doprovodil ještě Sedlák, tentokrát na Guzzi. Druhý dojel Staša i v Memoriálu Antonína Žižlavského v Kroměříži v pětistovkách a třetí ve dvěstěpadesátkách, kdy mu dvě porážky připravil Miloslav Skalský. Pak přišel start v prvním poválečném ročníku motocyklové Velké ceny Československa. Do populární zatáčky „U lomu“ najel příliš rychle, při prudkém náklonu stroje zavadil stupačkou o silnici a přeletěl přes řídítka až do balíků slámy na kraji dráhy. Jeho motocykl zůstal ležet uprostřed vozovky a pole jezdců se mu stačilo naštěstí vyhnout. Mezitím Staša dokázal stroj zvednout a zkoušel ho nastartovat. V té chvíli ale vyšlehly z motocyklu plameny a jeho NSU začal hořet. Podařilo se mu za pomocí pořadatelů stroj uhasit, ale ze závodu už pochopitelně nebylo nic.

Stašovy začátky v terénu

V plném tempu v ulicích města

V dubnu 1957

Při závodě v Ostravě (1957)

Pak se Staša ze závodění trochu vytratil a startoval v menších závodech na Moravě. V roce 1951 si přivezl třetí místo z prvního Okruhu městem ve Valašském Meziříčí, kde startoval na pětistovce NSU v poli 18 startujících.

O tom, že Staša ještě závodí, se diváci dozvěděli z výsledků zmoklého čtvrtého ročníku Gottwaldovského (zlínského) okruhu, kde dojel za vítězným Wasserbauerem a Urbanem na třetím místě a znovu se po delší době postavil na stupně vítězů. Pak si ještě pořídil čtyřtaktní Jawu a později starší ČZ Walter. Když mu bylo pětačtyřicet, prodělal pád v Hodoníně, hned nato další v tréninku v Rožnově pod Radhoštěm. To byla poslední kapka – v roce 1961 pověsil závodění na hřebík. Ale neopustil ho. Plně se začal věnovat svému synovi a mimo to se stal uznávanou osobností v motocyklovém světě, kterou respektovali závodníci, ale i pořadatelé a funkcionáři. Vždy si stál za svými názory, i když se mu to mnohokrát nevyplatilo, vždy trval na svém a kritizoval nešvary té doby. Dnes víme, že mnohé z jeho postojů se přenesly i na jeho syna.

V roce 1968 se Vincenc Staša, jako pamětník existence předválečného Svazu závodníků, spolu s ostatními snažil o obnovení činnosti tohoto svazu. Jeho aktivita ale nenašla pochopení a byl za to vyloučen z řad Svazarmu. Nijak ho to nezlomilo, a až do roku 1975, kdy mu obavy a úzkost přivodily infarkt a zabránily mu jezdit na závody, byl stále součástí zákulisí našeho motocyklového závodění. Jeho legendární vůz Volha, se kterým závody navštěvoval s typickým dlouhým doutníkem v ústech, od toho okamžiku diváci na závodech nevídali.

Vincenc Staša, zakladatel závodnického rodu, zemřel 18. dubna 1985 ve svých devětašedesáti letech.

Vincenc Staša (uprostřed) s věncem po závodě

V roce 1960 u stroje s kapotáží

Syn Bohouš roztlačuje otce na brněnské zahřívací ploše

A na trati Velké ceny Československa

Otec Staša v klobouku radí synovi před startem Velké ceny Československa

Diskuze a dojmy závodníka syna Bohumila a otce Vincence

U nás doma

František Šťastný byl bezesporu závodním fenoménem šedesátých let minulého století. Bohumil Staša se stal ikonou let sedmdesátých. Doma v Československu. Milovali ho diváci snad na všech okruzích u nás a právě na něj chodili na závody. Jeho charakteristický styl, bojovnost a v neposlední řadě i jeho převaha byly tím, co diváci chtěli vidět a co jim dávalo pocity úžasných zážitků. Řada pamětníků na to vzpomíná dodnes, i po téměř padesáti letech.

„Tátovi tehdy bylo 45 let, dvakrát sebou praštil v Hodoníně, hned nato v tréninku v Rožnově. To byla poslední kapka, skončil se závoděním. Já jsem mezi tím jezdil motocyklové soutěže, doma jsem měl stopětasedmu a třiapůli. A s těma jsem se něco vyblbnul stopadesát metrů od baráku v lese. Táta motorku mezi tím půjčil Klátilovi. Stále jsem ho přesvědčoval, až jsem se dočkal. Třetího září 1961 mně dali řidičák a šestého jsem jel své první závody v Jihlavě. Táta věděl, že na tom sedět umím, ale stále mi otloukal o hlavu, abych neblbnul. No jo, mně bylo sedmnáct. Moc jsem toho nenaspal. Ve třídě dvěstěpadesátek jsem dojel čtvrtý a bylo to jasné, na třipade to musím rozjet. Dopadlo to tak, jak to muselo dopadnout. Krásně jsem si ustlal, naštěstí to odneslo jen odřené koleno. Byl jsem pěkně vypeskován a v Prostějově už to bylo lepší, pátej a šestej flek. Bylo to jasné, silnice u mě zvítězila na celé čáře,“ zavzpomínal Bohumil Staša na svoje úplné začátky a dodal. „Doma jsme to probrali ze všech stran. Vážil jsem 55 kilo. V kombinéze a botách jsem mohl rovnou do pohádky Kocour v botách. Reklama od michelinů byla proti mně směšná. A táta velmi dobře usoudil, že na moje zkušenosti a fyzické předpoklady je Jawa 350 moc těžká. Museli jsme se poohlédnout po něčem jiném. Jawa se prodala a najednou byla doma za osmnáct tisíc velmi slušná ČZ 175 od Franty Bočka. To taky bylo pozdvižení. Těch chytrých řečí kolem. Závodit se dá za pár tisíc, vždyť je na to mladej a jiné pěkné věci. Překousli jsme to a šlo to jako na drátku.“

Čtrnáct dní před svými šestnáctinami se s malým pionýrem zúčastnil terénní soutěže v Uherském Hradišti. Mladý Bohouš si ale musel vyjezdit potřebné výkonnostní třídy. A pak v kvalifikačním závodě v Moravském Krumlově vyhrál, stejně tak jako ve třetím závodě krajského přeboru v Bučovicích. To bylo v roce 1962, kdy absolvoval 12 startů, dvakrát vyhrál a třikrát upadl. To už ale bylo na silnici. Poprvé startoval na brněnském okruhu velké ceny a mimo soutěž jel i závody mistrovství Československa. „Když jsem přijel prvně do Brna, měl jsem oči navrch hlavy. S otcovým autem jsem zde najel hezkých pár kilometrů, některé úseky jsem prošel několikrát pěšky. Tehdá těch osmnáct kilometrů se nedá srovnat s tím dnešním okruhem, ale poznat se musely oba, jak ten starý, tak ten dnešní. Znalost okruhu je polovina úspěchu. Dnes se to nedá jet amatérsky – tedy, když se chce něčeho dosáhnout. A plný profesionalismus, to je dřina.“

Zanedlouho jel závod mistrovství republiky v Rosicích. To zařídil pan Holčák z Brna – jel mimo soutěž. Dojel jako čtvrtý a v následujícím závodě ve Znojmě už porazil Karla Bojera a došel si pro zelený vavřínový věnec za třetí místo. Stal se přeborníkem Jihomoravského kraje ve stopětasedmdesátkách a brzy potom dostal první výkonnostní třídu, následně získal první body a hned brzy potom ho čekala lákavá nabídka do továrního týmu ČZ. Ještě před tím musel jít na vojnu.

Doma v Malenovicích

Program terénní soutěže v Uherském Hradišti. Bohumil Staša měl startovní číslo 10

První start na brněnském okruhu (1962)

„Nastoupil jsem v Dejvicích, kde jsem absolvoval přijímač, a teprve po Vánocích jsem přešel do Dukly. Zdědil jsem starý vrak 125 po Parusovi a začal jsem na něj dělat rám. Nevedlo to nikam, tak jsem toho v polovině sezóny nechal,“ prozrazují Stašovi záznamy. Sice mohl jet na ČZ několik závodů, ale dlouho v Dukle, do níž byl převelen, nevydržel. Marná sláva, měl od dětství v hlavě, jak režim zatočil s tátou a jak se máma musela postarat o rodinu, a tak komunisty neměl rád a nijak jim nenaslouchal. Když došlo na politické školení, nechodil tam. A tak ho náčelník Dukly František Mošna vyhodil. „Inu, nechodil jsem na ty politický školení, a bez toho to nešlo,“ vzpomíná na časy v zeleném.

Sezónu 1963 absolvoval ve vojenském a dál závodil i díky tátovi, který mu na závody vozil motorky. Nebylo to někdy jednoduché, startoval celkem ve 12 závodech. Mladý Bohouš se stal přeborníkem kraje Praha město a ve stejné třídě skončil třetí v mistrovství ČSSR. Již podruhé absolvoval Velkou cenu Československa na starém brněnském okruhu. Zklamal ho ovšem motocykl a závod nedokončil.

Na městském okruhu v Lysé nad Labem (1963)

Příprava stroje pod širým nebem v Lysé nad Labem (1963)

Objevil se i na stránkách novin. A já si to vystřihl a nalepil a dodnes to mám schované. Na začátku sezóny 1964 oslavil Bohouš krásné dvacetiny, načež přišly závody v Rosicích, Kdyni, Mladé Boleslavi, Hořicích, Olomouci, Kutné Hoře, Lysé nad Labem a ve Znojmě. Závod v jihomoravském Znojmě se stal takovým malým mezníkem ve Stašově závodnickém životopisu, neboť poprvé ve své kariéře vyhrál během neděle hned tři závody. Byly to padesátky, stopětadvacítky a stopětasedmdesátky. Ale asi nejvýznamnějším momentem onoho roku byla znovu naše velká cena. Ve Stašových zápiscích čteme: „Na velkou cenu mi továrna zapůjčila tovární závodní motocykl ČZ 125, na kterém jezdil Standa Malina. Dojel jsem na devátém místě, jako nejlepší československý jezdec, přesto, že jsem na tomto stroji jel prvně, zůstali za mnou i Boček, Bojer, Parus a další.“

Ve Znojmě v roce 1963. Václav Parus (1), Bohumil Staša (28), oba ČZ

Staša za jízdy na znojemském okruhu (1963)

Dalo se předpokládat, že Stašův talent neunikne pozornosti pracovníků závodního oddělení strakonické ČZ, kteří se snažili získat mladého začínajícího závodníka do svého týmu.

V Rosicích u Brna v roce 1964

Ukončil vojnu a v roce 1964 nastoupil do Strakonic jako tovární jezdec. Nejdříve krátce pracoval na vývoji motokrosů, později jako zajížděč. Chodil normálně do práce a říkalo se tomu „jezdit kilometry“. „No, bylo dobré, že jsme alespoň mohli být na motorce. Jenže denně jsme museli najezdit 250 km. Jen když bylo venku –15 °C, tak jsme mohli najet jenom sto, a teprve když byla ještě větší zima, tak jsme jet nemuseli. Převážně to byla sranda, tak to píše Franta Šťastný ve své knize – že jsme na zamrzlém rybníku hráli s motorkami hokej, že jsme je zaráželi do sněhových závějí, a kdo to poslal dál, tak vyhrál, že jsme vyjeli na Churáňov a pak jsme se mezi lyžaři na sjezdovce pustili dolů. To byla ta lepší část. Jenže když pak bylo hnusný počasí a potkal jste náklaďák a ty sračky vám cákaly za tričko, tak už to tak bezvadný nebylo.“ Všechno ale mohlo dopadnout úplně jinak. Při jednom zajíždění motokrosového stroje si po srážce s náklaďákem Bohumil přivodil těžké zranění hlavy a zlomeninu klíční kosti. V nemocnici pak byl dva dny v bezvědomí.

Tady se nabízí malé odbočení na stejné téma. Podobnou událost prožilo hned několik našich motocyklových závodníků. Šťastně podobná nehoda dopadla pro Ludvíka Houžvice z Cítova na Mělnicku, když se na začátku padesátých let „potkal“ v ulicích Mělníka s těžkou nákladní tatrou tamních uhlířů. Po nárazu přeletěl celou korbu auta a následky pádu naštěstí přežil bez větší újmy na zdraví. Další podobnou nehodu zažil tehdy mladý tovární jezdec pražské Jawy František Brand. Bylo to na karlovarské silnici nedaleko odbočky na Kněževes, když měl v roce 1936 jeho motocykl kolizi také s nákladním automobilem. Nehoda ovšem dopadla daleko tragičtěji a hrdina závodu TT z roku 1932, šestadvacetiletý Brand, nepřežil. Tolik malé odbočení.

„Na podzim téhož roku se ale Standa Malina zabil, což byla velká škoda především pro mne, jako jezdce,“ vzpomínal nedávno Staša. „Začaly tahanice o motocykl a při těch zatím nemám velké štěstí. Vybyla na mne jednoválcová stopětadvacítka OHC, na kterou dělám nový rám,“ tak se Staša vyznal v období na začátku své bohaté a úspěšné kariéry. A ještě to mělo dovětek. „Pro rok 1965 jsem navržen jako státní reprezentant“, píše na posledním řádku stránky svého deníku.

Nakonec dostal přiděleného mechanika, pana Karla Prančla, který připravoval motor, šasi si ale Staša dělal sám a také si postavil nový rám.

První „tovární“ sezóna byla úspěšná a plná vítězství. Vyhrál v Rosicích, dvakrát v Karviné, Mostě, Slavkově i Jihlavě a v Ústí nad Labem, jednou v Uherském Hradišti. Staša se stává mistrem republiky ve stopětadvacítkách, je druhý ve stopětasedmdesátkách a těší se z 12 vítězství. Na Ceně Slovenska v Piešťanech jede už svůj padesátý závod a poprvé při svém osmačtyřicátém startu vyjíždí k zahraničnímu startu. Do sousední NDR na závody v Halle, kde v silné konkurenci domácích závodníků na rychlých „emzetách“ končí na velice slušném pátém místě. I další start ho zavedl za hranice. Tentokrát ovšem opačným směrem, na jih do Jugoslávie, kde startoval v Opatiji na známé Velké ceně Jugoslávie. Tam už mu štěstí přálo méně a porucha stroje Bohoušovi nedovolila závod dokončit. Stejně to bylo ohromné, vždyť od pionýra, na němž jel v Jihlavě, se dostal až ke břehům Jadranu a startu na velké ceně.

Na konci sezóny prodal stopětasedmdesátku kamarádovi Mirkovi Musilovi a vedle závodění byl dál pilný. S dalším kamarádem, bývalým závodníkem a strakonickým mechanikem Janem Báčem, se pustili do stavby nového motoru ČZ Junior.

„Jsem továrním jezdcem ČZ pro třídu 125 cm^3 a zkušebním jezdcem pro třistapadesátky na stroji 293,“ píše Staša ve svém deníku na začátku sezóny 1966. Na jejím konci píše: „Na mistrovství jsem porazil Bočka. V továrně se přestává jezdit třída 125 cm^3. Přesedlám na 350 a 125 kupuji soukromě. Děláme nového Juniora, opět s Báčem.“

Nebyl to špatný rok, čtyři vítězství, čtyři druhá místa, titul mistra republiky ve stopětadvacítkách a také dva závody v NDR. V Halle, kde poprvé závodil už v roce 1965, a poprvé ve Schleizu.

ČZ končila se stopětadvacítkami. Bohouš chtěl závodit, a hodně. V sezóně 1966 měl 22 startů a bylo mu přes dvaadvacet. Cítil, že přicházejí jeho nejlepší závodnická léta. Ta se nikdy neopakují. Ve Strakonicích se stal jedničkou. Standa Malina už nežil, Franta Boček se chystal ke konkurenci do Jawy.

Staša se začal „přeškolovat“ na třistapadesátky a o jeho motocykly se začal postupně starat výborný tovární mechanik František Bártík. Člověk, jehož rodina se celoživotně upsala strakonické továrně po více generací. Stal se nejen věrným spolupracovníkem, rádcem i mužem, v němž měl závodník oporu. Stašovo a Bártíkovo přátelství přetrvalo vlastně až do dnešních dnů, prakticky po celý život.

V roce 1965 startoval Staša s malou padesátkou v závodě v Jihlavě

Se závodním Pionýrem za jízdy (1965)

František Bártík nastoupil v roce 1944 do učení ve Zbrojovce a po třech letech se vyučil zámečníkem. Byl neobyčejně manuálně zručný a šikovný, přitom mu nechyběla ani přemýšlivost. Po návratu z vojny se řízením osudu dostal do závodního oddělení a byl štěstím bez sebe. Tam se setkal se jmény jako Antonín Posekaný, František Bartoš, mechanik pan Ševčík a další. To byla velká škola. Když do továrny nastoupil na doporučení pana Waltera Stanislav Malina, brzy se spřátelili. Bártík tak měl lví podíl na Malinových výsledcích. Vlastně až do Malinovy tragické smrti. Od roku 1965 pak dělal mechanika Františku Bočkovi a nakonec i Bohumilu Stašovi. To už byla doba jednoválcové třistapadesátky a slavná kapitola strakonického Pudilova čtyřválce. „Když zemřel ředitel Ing. Jan Cvrček, celé závodní oddělení bylo rozpuštěno. Motocykly jsme rozebrali a zatloukli do beden. Na bedny jsme tenkrát s Bohoušem namalovali černé kříže, jako že je konec. Ještě dnes, když si na to vzpomenu, se mi chce brečet!“ vzpomínala nedávno pětaosmdesátiletá strakonická legenda František Bártík.

Sezóna 1967 byla poslední v existenci třídy stopětasedmdesátek u nás. Tato třída byla od roku 1955 součástí silničního mistrovství republiky a pět závodníků (Václav Parus, Karel Bojer, František Bartoš a František Kročka), včetně Bohumila Staši, se stalo mistry Československa. Byla to tak trochu specifická kubatura, jejíž trvání podporovala finančně dostupná technika značky ČZ, která postupně vyhrála všech 56 odjetých závodů. Stopětasedmdesátky lze označit za „národní“ třídu. Ostatně, v domácích mezinárodních závodech, byla-li vypsána, byla rovněž uváděna jako národní. Závodnickými legendami se v ní stali pětinásobný mistr a vítěz 14 závodů, výborný slovenský závodník František Kročka, dále trojnásobný mistr a vítěz 12 závodů, tovární jezdec ČZ Karel Bojer, a trojici nejúspěšnějších doplňuje také trojnásobný mistr a vítěz 10 závodů Václav Parus.

Stojí za zmínku, že zásadním vkladem pro motocyklový park byly návrhy nového stroje ČZ 175 OHC zpracované už v roce 1959 Jaroslavem Waltrem, který byl motivován zákulisními informacemi z FIM o vypsání této třídy do mistrovství světa od roku 1962. Vše ale bylo nakonec jinak, FIM se rozhodla od zmíněného roku jít opačnou cestou a vypsala třídu padesátek. Později zkonstruovaný nový stroj ČZ 175 OHC typ 856 se čtyřdobým jednoválcem (ø 62 × 57,8 mm) o výkonu 20,6 kW (28 k) se stal později výchozí konstrukcí pro další strakonické typy.

Dvakrát při průjezdu Farinovými zatáčkami na okruhu Velké ceny Československa v Brně

Bohumil Staša už v posledním roce trvání této třídy nestartoval a plně se soustředil na zbývající tři třídy u nás vypsané.

Na startu v jugoslávské Rijece (1965). Staša (7) ve druhé řadě

Byl to výjimečný rok. Bohouš ho zahájil na dubnovém soustředění závodníků v Moravském Krumlově a o týden později startoval ve východoněmeckém Halle. Ve dvěstěpadesátkách si tam dojel pro zelený vavřínový věnec, když před ním skončili domácí Heinz Rosner, tovární jednička značky MZ, a Švéd Johansson. Pak ještě závod krajského přeboru v Nepomuku a už byl na řadě první ze seriálu mistrovství republiky. V tom prvním závodě ve slovenském Novom Meste nad Váhom nebyla ještě jeho tovární třistapadesátka ČZ ve formě, ale jak se ukázalo v dalším průběhu, nemělo to nakonec na výsledek v mistrovství velký vliv. Ostatně, Staša to nejvýstižněji popsal ve svých poznámkách. „V letošní sezóně jsem získal třikrát titul mistra republiky. Toto se ještě nikomu v historii nepodařilo. Byl jsem nejúspěšnějším jezdcem v Československu. ÚV Svazarmu mě navrhl na titul mistra sportu. Na mistrovství světa jsem získal ze dvou závodů jeden bod. Byl první v životě a velice si ho cením. Na příští sezónu by měl být hotov 4V 350 a 500 a mám jezdit celé MS.“

Na oblíbené trati v Hořicích (1965)

Na startu stopětasedmdesátek hořického závodu 300 zatáček Gustava Havla. Zleva Bohumil Staša (3), Tibor Deliman (7), František Kročka (1), všichni ČZ

Strakonický výkvět na hořický kostkách. V první řadě zleva Bohumil Staša (9) tentokrát ve společnosti Jaroslava Žípka (5), Václava Paruse (3) Karla Bojera (2) a Františka Bočka (1)

Skutečně. Staša si v památném roce 1967 odbyl v nizozemském Assenu první start v mistrovství světa, a to hned ve dvou třídách – stopětadvacítkách a třistapadesátkách. Závod dokončil a zůstal před branami první desítky. Už to bylo pozoruhodné. V konkurenci, s níž se dosud neměl možnost poměřit. Druhým jeho startem na světovém fóru byla Velká cena NDR na Sachsenringu a pak už naše Brno a již zmíněný první bod, za šesté místo ve třistapadesátkách.

Doma ho pak zdobily tři tituly, vítězil v Hořicích, Ústí nad Orlicí, Kdyni, Ostravě, Příbrami i před publikem v Gottwaldově, kde ho diváci obzvlášť milovali. Celkem si na konci sezóny vychutnal 19 vítězství, čtyřikrát byl navíc druhý a dvakrát třetí. Úplně na konci sezóny, až v polovině října, startoval Bohouš na mezinárodní soutěži v jugoslávské Zenici. V dobře obsazeném závodě triumfoval i tam. Vyhrál stopětadvacítky před domácím Janko Steffem a výborným Italem Gilbertem Parlottim, mimochodem velkým Stašovým kamarádem, druhý dojel Staša ve dvěstěpadesátkách právě před Parlottim a další vítězství získal ve třistapadesátkách před Karlem Bojerem a dalším výborným Italem Giuseppem Vicenzim, známým i ze startů v Československu. Byla to jistě důstojná oslava už osmdesátého Stašova závodu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bohumil Staša: Slavná léta s ČZ i Jawou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.