Roman Turčany v nakladatelství

FANTOM Print

Khaar vzdorující

FANTOM Print

2016

Copyright © Roman Turčany, 2016

Cover © Fenghua Zhong

ISBN (ePub) 978-80-7398-817-3

ISBN (mobi) 978-80-7398-818-0

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

I.

Bestie sklonila svou nehezkou hlavu k zemi a nasála pach chladnoucí stopy. Hrubý, černý jazyk proklouzl mezi dýkovitými tesáky a slízl ze země kapku zasychající krve. Chlapec skrytý v nedalekém křoví sledoval ten pohyb se zatajeným dechem. Bestie s klapnutím zavřela tlamu a chlapec se zachvěl při představě, že se ty obrovské čelisti mohou už brzy sevřít kolem jeho těla. Zažloutlé ostré zuby by ho naporcovaly spolehlivěji než řeznické nože.

Bestie se opět dala do pohybu. Sunula se dlouhými kroky a při pohybu se opírala o zem i rukama, pokud se o silných sukovitých pažích s obrovskými dlaněmi opatřenými pokřivenými spáry, dalo hovořit jako o rukách. Nahrbený hřbet porostlý hustou hrubou kožešinou zrzavé barvy se vznášel víš, než většina mužů nosí hlavu. Chlapec fascinovaně sledoval obludu mizející za ohybem stezky. Bez zájmu o své okolí sledovala stopu. Jeho stopu!

Chlapec se poškrábal za krkem a znovu si tak otevřel sotva zaschlou ránu. Tenký pramínek krve mu stekl po zádech. Už nevydržel déle čekat. Jak se naučil od starých lovců, vrátil se obloukem zpět na svou stopu, a obelstil tak nebezpečnou bestii. Ta teď byla pryč. Chlapec, kterému bylo sotva třináct, potichu opustil úkryt a po vlastních stopách se rozběhl zpět do loveckého tábora. Nějací lovci snad přežili a poskytnou mu bezpečný úkryt.

Náhle se však zarazil. Zdálo se mu, že za sebou zaslechl zavrčení. S hrůzou si uvědomil, že se změnil vítr. Jak jen mohl být tak nepozorný? Otočil se a spatřil bestii, jak se k němu žene dlouhými skoky.

S pěnou u tlamy cenila smrtonosné tesáky a při každém skoku vztekle vrčela. Na nic nečekal a rozběhl, se co mu síly stačily.

Neutekl daleko, bestie ho dohnala několika dlouhými skoky a jedinou ranou ho srazila k zemi. Chlapec cítil, jak mu ostré pařáty roztrhly koženou vestu a pronikly hluboko do těla. Vzduch ztěžkl pachem horké krve a bestie vítězně zařvala. Popadla chlapce a zvedla si ho k tlamě. Hladově se oblízla a otevřela mordu. Obrovské tesáky se zaryly nebohému chlapci do poloviny těla. Než však scvakly naplno, aby si bestie mohla urvat chutné sousto, chlapec udeřil. V zoufalství a zpola ochromen bolestí, vytrhl od pasu otcovu dýku, strašlivou zbraň na dorážení divoké zvěře. Hrubý, loket dlouhý hranol, podobný kůlu s jednou stranou plnou vratných zubů. Bodl, jak jen dokázal nejsilněji.

Ostrý hrot projel okem bestie a zarazil se do mozku. Bestie s bolestným řevem mrštila chlapcem o nedaleký strom, až to zapraskalo. Jako kdyby ignorovala poranění malého, tupého mozku, vrhla se bestie na chlapce a jedním máchnutím mu rozpárala hruď. V krvavé změti cárů kůže a potrhaných svalů se objevily kosti. Bestie chňapla po své krvavé oběti a znovu narazila na dýku v chlapcově ruce.

Tentokrát ocel prošla měkkým patrem a bestie si ji vlastní vahou zarazila hluboko do mozku. Chlapcovo zmrzačené tělo bylo zkropeno hustou černou krví bestie. Když se temná krev mísila s jeho vlastní, syčela a prskala. Krvavou hromádku, která zbyla z chlapcova těla, zachvátila palčivá agonie, která mu nedovolila omdlít bolestí. Bestie s sebou několikrát škubla a zřítila se na něj, přičemž mu svou vahou polámala nohy.

Chlapec plakal bolestí, třásl se a zmítal se, pálen netvorovou jedovatou krví. Život z něj rychle unikal. Byl však synem lovce a měl zbraň. Porazil s ní bestii a teď byl připraven otočit ji proti sobě. Chtěl se zbavit té hrozné bolesti a ukončit své trápení. Když si přiložil ostrý hrot ke krku, zaslechl kroky a do zorného pole mu vkráčely železné boty. Pohledem vyhledal jejich nositele.

Zlatočerná zbroj postříkaná krví patřila obrovskému válečníkovi. Složité obrazce vyryté nebo leptané v syrovém železe se pohybovaly a kroutily vlastním životem. Válečník se sklonil a vytáhl chlapce z pod bestie. Těžkou botou ho přidupl k zemi. Pokud měl chlapec v těle nějaké nezlomené kosti, nyní určitě povolily. Válečník pozvedl svou strašlivou zbraň, sekeru s čepelí dlouhou jako polovina výšky dospělého muže. Chlapci blesklo hlavou, že to bude rána z milosti, přesto však zbytečná, neboť už byl více mrtvý než živý.

Pak si všiml trofejí, které měl válečník přivázané k opasku. Lidské hlavy, některé vyschlé a scvrklé, některé zpola shnilé a rozpadající se, ale i několik čerstvých, z nichž ještě odkapávala krev. Když mezi těmito trofejemi poznal hlavu svého otce, vzedmula se v něm vlna vzteku a nenávisti. Dýka vystřelila vzhůru a zaryla se válečníkovi do slabin. Sekera nedopadla, válečník se sklonil a udeřil obrovskou pěstí zakutou v železe. Chlapci praskla lebka a zaplavila ho nová vlna bolesti.

Už nic nevnímal, když znovu bodl, tentokrát do krku. Možná za to mohla náhoda, možná štěstí. Čepel si našla cestu mezi hrudním plátem a přilbou. Z proťaté tepny vytryskla tmavě rudá krev a zaplavila chlapcovu tvář. Chlapce už opouštělo vědomí, když polykal páchnoucí krev ve snaze nadechnout se. Troska jeho těla balancovala na hraně života a smrti, když polykal prokletou krev, krev válečníka Chaosu…

Khaar se s funěním posadil. Tentokrát nekřičel, určitě ne. S myšlenkou na strašné sny si setřel z čela pot. Sevřel notně ohmataný jílec své dýky. Přítomnost známé zbraně ho trochu uklidnila. Pohlédl k oknu, venku byla ještě noc. Jako obvykle toho tedy mnoho nenaspal. Zul si boty, vstal a přešel temným pokojem k oknu. Když procházel kolem postele, ani se na ni nepodíval. Už téměř rok ji nepoužíval. Chladivá kamenná podlaha mu byla příjemnější.

Vyhoupl se z okna a potichu po hrubé zdi sešplhal na zem. Aniž by se rozhlížel, rozběhl se podél zdi vojenských ubikací, směrem ke královskému hradu. Pohyboval se rychle a tiše, tuto cestu už podnikl nesčetněkrát. Věděl, že ho stráže nezahlédnou. Za okamžik se přitiskl k chladivé zdi a začal šplhat. Zastavil se u okna ve třetím patře a otevřel ho. Tiše jako myš vklouzl dovnitř a okno za sebou zase zavřel. Tma mu nevadila, měl ji rád. Přešel několik kroků po vysokém koberci a zastavil se u velké postele s nebesy. Poodhrnul sametový závěs a jako vždy znehybněl.

V měkkých saténových poduškách vyšívaných zlatou a stříbrnou nití spokojeně spala princezna Eleanor. Světlé vlasy rozházené kolem jejího mladého obličeje tvořily na červených polštářích medovou kaluž. Khaar se usmál, na tento obraz by se vydržel dívat celý život. Jeho nepravidelný tep se zrychlil. Byl tady, aby střežil princeznin klidný spánek. Chodíval sem už téměř rok. Od doby, kdy ho jeho válečné umění vyneslo na místo velitele Jestřábů, rychlé lehké jízdy. Nyní měl pokoj v hradních kasárnách, ne dole ve městě. Byl princezně nablízku tak často, že kdyby to její otec zjistil, nejspíš by ho vyhnal. Jako voják bez titulů a zámožné rodiny, by ho ani nemělo napadnout, aby o princeznu projevil zájem.

Bohužel, Khaar princeznu zbožňoval. Povzdechl si. Byla pro něj nedosažitelná. Hrabě Kruber se o ni ucházel. Měl silnou podporu krále, zbývalo jen, aby princezna kývla. Ovšem když nekývne, nevadí. Král přikáže a Kruber ji stejně dostane. Starý král sice stále váhal, protože Kruber není dobrý člověk, ale disponuje obrovskou armádou. Sice sotva poloviční než král, ale v dnešní těžké době, kdy ze severu přichází stále větší a větší vojska bestií s toulavými hordami válečníků Chaosu a na západním pobřeží se vyloďují a plení divocí barbaři, se hodí všechna podpora. Hrabě je důležitý spojenec, na princeznin názor nebude brán zřetel, ne dlouho.

Khaar zaťal pěsti, až mu klouby zapraskaly. Krev se mu vařila v žilách. Mohl by princeznu unést a začít někde jinde nový život. Šli by po něm, obrátili by celou zemi naruby, jen aby ho našli a stáhli z kůže. Toho se nebál, živého by ho nedostali. Nebál se smrti, jeden čas ji dokonce vyhledával. Nyní už se ale nebál, ničeho už se nebál. Snad jen toho, že by ho princezna odmítla. Proto to ještě neudělal. Jistě by nepřistoupila na život ve vyhnanství.

Eleanor se v přikrývkách zavrtěla a Khaar se stáhl. Brzy už začne svítat, musí se vrátit, aby si ho stráže nevšimly. Přece jen, při rozbřesku už by ho ti lidé viděli. Potichu vyklouzl z princezniny ložnice a odplížil se do svého pokoje. Natáhl si vysoké kožené boty a ulehl do kouta, s dýkou v ruce a štítem pod hlavou. Slunce vyjde brzy a pak zase bude trápit Jestřáby na cvičišti. Teď má ještě pár minut na spánek.

Ráno probíhalo jako obvykle. Snídaně, vypucování zbrojí a zbraní, opravení výstroje a pak hurá na cvičiště. Cvičné zápasy a souboje, při nichž opravdu teče krev. Ovládání vydrážděných koní. Taktické nájezdy na sevřenou formaci, prolomení štítové hradby, lov zajatců. Stále dokola a dokola, v jakémkoliv počasí a jen s několika krátkými přestávkami na jídlo. Žádný odpočinek, Jestřábi museli držet krok s velitelem a ten odpočívat nepotřeboval. Kdo to nevydržel, opustil oddíl nebo při výcviku zemřel.

Odpoledne po cvičení se vojáci museli nejdříve postarat o výstroj a koně. Až poté mohli opustit cvičiště. Tak to chodilo od doby, co byl Khaar velitelem. Jestřábi měli volný vždy jen jeden den v týdnu. Pokud tedy nebyli zrovna na nějakém tažení. Vojáci sloužící pod Khaarovým velením platili za nejtvrdší v království a byli hrdí na to, že jsou Jestřábi.

Khaar právě hřebelcoval svého koně, jediné zvíře, které sneslo jeho přítomnost, když ho vyhledal posel.

„Pane, máte se okamžitě hlásit u kapitána,“ vychrlil ze sebe rychle a zmizel dřív, než ho mohl Khaar chytit a donutit, aby dodělal jeho práci.

Velitel Jestřábů tedy zamířil za svým nadřízeným. Našel ho v jeho pokoji, jak se u malého stolu sklání nad mapami. Nebyl sám, společnost mu dělal nějaký cizinec.

„Kapitáne?“ kývl hlavou Khaar, když vstoupil bez zaklepání.

„Zajímavé způsoby, Jestřábe,“ ozval se hned cizinec s povýšeným pohledem. Jeho nóbl oblek vyšívaný stříbrem ukazoval na šlechtický původ. Vysoká postava s pevnými rameny, mozolnaté dlaně a meč s ohmataným jílcem ukazovaly na skutečnost, že se šlechtic bez pochyby dokáže mečem ohánět. Arogance z něj čišela na míle daleko. Ať už svou sebedůvěru získával ze svého postavení u dvora, nebo ze svého umění, na Khaara neučinil sebemenší dojem, a tak jej klidně ignoroval.

„Kapitáne, sháněl jste mě,“ promluvil ke svému nadřízenému.

Cizinec se nadechl, jako by chtěl něco říct, ale kapitán ho předešel. „Máme úkol, pro Jestřáby.“

„Poslouchám,“ řekl Khaar a naklonil se nad stůl, aby viděl, co kapitán zkoumá. Spatřil západní pobřeží.

„Divoši?“

„Ano, dvanáct dračích lodí,“ řekl kapitán a ukázal červenou linku táhnoucí se z dalekého severu.

„Dvanáct lodí je dost i na Jestřáby,“ poznamenal Khaar. Neměl strach, pustil by se do barbarů i s polovinou mužů, ale nerad by přišel o zbytečně mnoho Jestřábů.

„Hrabě Kruber má na pobřeží pět stovek mužů. Přidáte se k nim tady,“ oznámil kapitán a ukázal na nějaké místo na mapě.

„Kruber?“ nadzdvihl Khaar obočí.

„Hrabě Kruber!“ opravil ho cizinec.

Khaar se na něj podíval jako na obtížný hmyz. Pokrčil rameny a pohlédl zpět na svého nadřízeného. „Barbaři se vylodí na Kruberově území?“

„Přesně, zvědové hlásili, že minuli vesnice severněji. Je jasné, že se nechtějí zdržovat pleněním pobřeží, zjevně chtějí využít momentu překvapení. Určitě míří k Beduku, je plný zlata z dolů.“

„Beduk má vlastní posádku, mám pravdu?“ zeptal se Khaar.

„Samozřejmě,“ vmísil se do hovoru cizinec. „Město by se nejspíše ubránilo. Ale co okolí? Farmy, sýpky, dobytek a hlavně doly!“

„Kruberovo zlato,“ odfrkl si Khaar.

„Hrabě Kruber!“ rozčiloval se cizinec, až rudl vzteky.

Velitel Jestřábů obešel stůl, aby se dostal ke šlechtici, ale kapitán ho zarazil. „Musíme ještě probrat strategii.“

„Jakou strategii? Kruberovi vojáci se s nimi střetnou a Jestřábi se na ně sesypou zezadu a na křídlech. Pobijí je.“

„To nebude tak snadné,“ povzdechl si kapitán. „Kolem Beduku se stahují bestie a mutanti z dalekého okolí.“

„Bestie jsou tady všude. Vždy tady byly,“ řekl Khaar najednou tiše, bez výrazu.

„Ale nikdy v tak velkém množství! Jsou jich tam celé hordy. Troufnou si až na dohled k hradbám, to nikdy v minulosti nedělaly. Doly a statky si vyžádaly veškerou beduckou posádku,“ řekl cizinec. „Město je izolované.“

„Jestřábi vyrazí okamžitě. Je to jediná část armády, která to dokáže včas. Další nepošleme. Než by dorazili, už bude po boji. Vezmete si zásobu náhradních koní. Nějaké otázky?“ díval se kapitán zpříma na Khaara a ten poznal, že jeden dotaz čeká.

„Hm… Kdo tomu bude velet?“ zeptal se velitel Jestřábů a z tváře kapitána vyčetl, že uhodil na citlivé místo. Nahrbil se v očekávání nepříjemné skutečnosti.

„Vzhledem k situaci, že bude nutná spolupráce s vojáky hraběte Krubera, bylo rozhodnuto, že velení Jestřábů převezme tady pán Lukus, Kruberův bratranec.“ Kapitán ze sebe těch několik slov rychle vychrlil a teď čekal reakci.

V místnosti se rozhostilo ticho. Kdyby pohled dokázal zabíjet, byl by Khaar dvojnásobným vrahem.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ začal a jeho hlas donutil kapitána, aby položil ruku na jílec meče. „Chcete mi sebrat mé muže a nechat je zmasakrovat pod velením nějakého naparáděného hejska, který o Jestřábech neví zhola nic?“ Khaarova zloba odkapávala s hlasem jako jed.

„Nejsou to tvoji muži,“ ohradil se kapitán. „Patří králi! Stejně tak i ty jsi přísahal věrnost koruně! Je to králova vůle. A ty se jí podřídíš, jinak tě stihne spravedlivý trest!“

Khaar mlčel. Chtěl sice podotknout, že nepřísahal sloužit králi, ale bránit tuto zem. A pravý důvod své přísahy, tedy princeznu Eleanor, nikomu neprozradí. Spolkl tedy příval kleteb, kterými chtěl oba přítomné zahrnout, a napřímil se. „Budiž, za hodinu vyrážíme do Beduku.“

Aniž by čekal na cokoliv dalšího, sebral ze stolu kapitánovu mapu a odešel. Neopomněl přitom řádně bouchnout dveřmi. S jeho odchodem napětí v místnosti povolilo. Kapitán si viditelně oddechl. „Nečekal jsem, že to půjde tak snadno.“

„Snadno?“ nadzdvihl Lukus obočí. „Váš podřízený má podivné způsoby. Je drzý! Neprojevuje náležitou úctu ke šlechtě a svým nadřízeným. Měl by jste s tím něco udělat, nebo toho Jestřába zničím osobně.“

„Dejte si pozor, pane. Khaar není tak úplně Jestřáb, jen jim velí. Milují ho a nenávidí stejně tak. Je příliš krutý a tvrdý, ale je to ten nejlepší velitel, jakého kdy měli. Vystoupíte proti němu a bude proti vám stát tři sta Jestřábů,“ varoval ho kapitán, jako by měl sám z Khaara strach. Ano, připustil si, měl z něj strach. Jako každý, kdo mu pohlédl do očí,když se rozzlobil.

„Možná,“ pokrčil šlechtic pochybovačně rameny a otočil se k odchodu. „Stejně ho zlomím,“ zašeptal spíš sám pro sebe a odešel.

Khaar oznámil tu novinu svým mužům. Novou akci přivítali nadšeně a okamžitě se začali připravovat. Chtěli si užít opravdový boj se strašlivým protivníkem, jakým byli severští barbaři. Nezanedbatelnou zásluhu na nadšení měla i skutečnost, že na nějaký čas uniknou Khaarovu smrtonosnému výcviku. Je lepší zemřít nebo být zmrzačen v boji, než na cvičišti.

Khaar už byl připraven a vyšel na nádvoří na čerstvý vzduch. Nejpozději za dvě hodiny zapadne slunce, už je nejvyšší čas vyrazit. Jen kdyby neměl takový hlad. Spořádal sice pořádný kus pečeně, čímž nakrmil své tělo, ale stále cítil hlad. Tlačil ho čas. Nemohl teď opustit hrad, aby sešel dolů do města ukojit svou nenasytnost na nějakém žebrákovi, jehož nebude nikdo postrádat. Tak to dělával obvykle, ale nyní mu potřebný čas scházel. Udělat něco takového na hradě nepřicházelo v úvahu, to Khaar věděl. Vyvolalo by to příliš mnoho otázek, příliš mnoho podezření. Králův Slídič by mohl nalézt stopy, které by vedly k němu. Ne, na hradě to nepůjde.

Ale ten strašný hlad!

Chystal se vrátit ke svým mužům, když na druhé straně nádvoří zahlédl pohyb. Ve stínu stájí malý chlapec dováděl s kotětem. Nejspíš synek někoho ze služebnictva. dalo se tak usoudit podle prostého špinavého šatu. Tady na hradě ne, říkal si velitel Jestřábů. Bestie v jeho duši však hladově zařvala a Khaar vyrazil…

* * *

„Tady je to pane,“ řekl podkoní a ukázal na proražený strop v odlehlé a málo používané části stájí. „Většinou se to tady používá k uskladnění sena na zimu.“

„Hýbal někdo s něčím?“ Zeptal se druhý muž a stáhl si kápi, aby lépe viděl na rozlámaná prkna.

„Nikdo se ničeho nedotkl pane,“ otřásl se podkoní při té představě. „Jak by taky někdo mohl.“

„Dobrá, tak můžete jít,“ řekl muž, stáhl si černý plášť a odložil ho na parapet okna. Přehlédl zástup zvědavců tlačící se venku a obořil se na ně. „Na co tady čumíte, vypadněte! Všichni!“

Každý měl z tohoto velkého muže strach,a tak během okamžiku byli všichni pryč. Nikdo nestál o problémy.

„Pane, můžu už jít?“ ozval se nesměle podkoní.

„Zmiz,“ zabručel muž, aniž by na něj pohlédl.

Když ve stájích osaměl, natáhl si rukavice a s lampou, aby lépe viděl, přistoupil k otvoru. Králův Slídič, nazývaný též Bič spravedlnosti, se pustil do práce. Přisunul si stoličku stojící nedaleko, vystoupil na ni a natáhl se, jak mu to jen jeho vysoká postava dovolila. Lampu postavil nahoru na půdu a prohlédl si rozlámaná prkna tvořící její podlahu.

Poznal, že strop stájí byl proražen zespodu. Zamračil se, sám se svou výškou měl co dělat, aby sem dosáhl ze stoličky. Nic jiného tady však k použití nebylo a dobře si prohlédl nános prachu na stoličce. Byl neporušený. Hlavou se mu honily představy někoho extrémně vysokého, nebo někoho, kdo tady poskakuje a při každém výskoku buší do stropu. Nesmysl.

Svou pozornost obrátil k tomu, co z otvoru vyčnívalo. Dětská ruka s polámanými prsty, celá zamazaná od krve. A kousek vedle, z dálky vypadající jako provaz, visela bledá smyčka střev. Všude na stropě byla zaschlá krev, která mezi prkny prosákla.

Slidič se zachytil za okraje díry, vyzkoušel pevnost a pak se vyšvihl nahoru. Sebral lampu a posvítil si na zohavené tělo malého chlapce. Při tom, co spatřil, se mu zvedl žaludek. Potlačil nutkání zvracet a polkl pachuť žluče.

Tohle už viděl. Před lety jeho kolegové nalezli zohavené tělo žebráka. Na tom by nic nebylo, to se stávalo. Lidská spodina se navzájem mordovala neustále. Nikdo tomu tehdy nevěnoval pozornost. Ani když se našlo druhé tělo, třetí, čtvrté. Strážní, soudci, radní… Ti všichni by byli spokojení, že někdo odklízí lidský póvl z jejich města. Jen kdyby to nedělal tak hrozným způsobem. Všechny oběti bez výjimky měly zacpaná ústa pevným roubíkem, většinou ze svých vlastních šatů. Všechny měly polámanou většinu kostí. Byly rozpárány něčím tupým, možná snad holýma rukama. Z rozdrcených hrudníků jim bylo vyrváno srdce, vrah si z něj vždy jednou ukousl a pohodil ho stranou. Pak oběť doslova vyvrhl, vnitřnosti se válely všude kolem.

Králův Slídič si oběti příliš neprohlížel, žebráci a tuláci ho nezajímali. Dnes to však bylo jiné. Vražda se stala v královských stájích. Musí mrtvolu důkladně prohledat, i když šlo jen o synka jakýchsi sloužících. S povzdechem se začal přehrabovat v chlapcových útrobách. Když nic nenašel, prohledal okolí. Strávil tím dobrou hodinu a nenašel nic. Nechápal to, vždy dokázal najít nějakou stopu, nějaké vodítko. Tady proti němu ale pracovala chladná mysl, nenechávající se ničím vyrušit, nic neopomínala a maskovala stopy dokonale.

Slídič se ošil. Bude muset dát svým nadřízeným vysvětlení. Ale žádné neměl. Jediné, co by mohl říct, bylo to, že vrah je dostatečně silný, aby svou oběť znehybněl, než ji umlčí, dostatečně rychlý a mrštný, aby si ho nikdo nevšiml, natolik zvrácený, že své oběti držel při vědomí, když jim lámal kosti, natolik šílený, aby rozsápal tělo zjevně vlastníma rukama, a…

Slídič se snad už posté sklonil nad mrtvolou. Ano, jeho podezření se naplnilo. Bylo tady málo krve. Vesměs všechna pocházela z rozházených vnitřností. Rozervané hrdlo se na něj šklebilo jako krvavá rudá ústa. Prokousnutá tepna byla zjevně příčinou smrti.

Že by snad upír? napadlo Slídiče, ale vzápětí tuto myšlenku zavrhl. Ještě s žádným nepřišel do styku, ale předpokládal, že upíři své oběti zbytečně tolik nezohavují. A hlavně, a tím si byl jist, nezabíjí ve dne. Nevypadalo to ani na obřadní nebo rituální vraždy. Žádné vzkazy, nápisy nebo symboly. Prostě nic. Vnitřnosti chaoticky rozházené, bez zjevného smyslu.

Slídič se zvedl k odchodu, tady už není nic platný. Bude muset sejít dolů do města a promluvit si s kolegy. Někdo přece musel něco vidět nebo slyšet. Vrah jednou musí zaváhat, zazmatkovat nebo být někým vyrušen. Přece to nemohlo být tak, jak se povídá v chudinských čtvrtích. Přece si své krvavé oběti nevybíral skutečný Přízrak.

* * *

Jestřábi rozbili tábor na nízkém kopci, ze kterého bylo vidět na světla Beduku, ležícího hluboko v údolí pod nimi. Byla jasná noc a vražedná rychlost přesunu jezdce donutila zastavit. Jediný, na kom nebyla znát únava z několikadenního ostrého klusu, byl jejich velitel. Procházel táborem a štěkal rozkazy na všechny strany. Poručil rozestavět hlídky kolem celého tábora, zvlášť vyčlenil muže, kteří hlídali koně a zásoby, a nechal rozdělat několik ohňů, aby v případě napadení muži mohli bojovat s nepřítelem, kterého vidí.

Jestřábi, kteří nedrželi hlídky, se v rychlosti navečeřeli a ulehli ke spánku u ohňů na holou zem, zachumlaní do přikrývek. Velitel jim nepovolil postavit stany, aby se ráno nezdržovali jejich balením a mohli co nejdříve vyrazit.

Pán Lukus vyhledal velitele Jestřábů, aby s ním promluvil. Jeho nejistá chůze a ztrhaný obličej prozrazovaly, že mu zběsilá jízda Jestřábů nesvědčí. Hrdost mu však nedovolovala přiznat, že s vojáky sotva drží krok, a stále se snažil chovat nadřazeně a povýšeně. Koneckonců, byl jediným šlechticem mezi těmito prostými muži. A hlavně, teď patřili jemu, i s tím jejich velitelem.

„Tady jste,“ řekl Lukus, když konečně narazil na Khaara.

„A?“ ozval se velitel Jestřábů, aniž by přerušil přípravu svého noclehu.

„Proč táboříme? Beduk už je jen kousek odtud. Jsou vidět jeho světla. Neměli bychom ztrácet čas. Navíc bychom už dnes mohli odpočívat ve městě,“ rozčiloval se šlechtic. „V měkkých postelích, po horké lázni,“ dodal zasněně.

„Za chvíli bude půlnoc,“ začal Khaar a postavil se. „Asi toho o nočních přesunech moc nevíte,“ ukázal na mihotavá světýlka v dálce pod nimi. „Do Beduku to je nejméně dvě hodiny. Po tmě se může stát cokoliv. Sám jste říkal, že se to tady hemží bestiemi a mutanty, je to tak?“

„No ano,“ přikývl Lukus, ale stále mu unikal smysl velitelových slov.

„Nechci riskovat přepadení za jízdy. Pokud se má něco stát, bude lepší, když se to stane na otevřeném prostoru s alespoň trochou světla. A taky bych byl rád, kdyby do Beduku dorazili odpočatí muži a ne trosky. Ty by nám v případě boje nebyly k ničemu. Vyrazíme před svítáním.“

Šlechtic otevřel pusu a chvíli vypadal, že spustí peprnou řeč, ale nakonec sklapl a pokrčil rameny. Přece jen měl dost rozumu a zkušeností, aby poznal, že velitel Jestřábů dělá za daných okolností to nejrozumnější.

„Dobrá tedy, vyrazíme ráno,“ řekl rezignovaně, ale věděl, že se nehádal jen kvůli tomu, jak moc je vyčerpán.

Když Lukus odešel a Khaar osaměl, připravil se ke spánku. Jen zlehka přes sebe přehodil přikrývku a své zbraně, dva široké meče, sevřel v rukou. Cítil se napjatý, nedokázal se uvolnit. Bestie v jeho nitru mlčela, poprvé během posledních sedmi let ji necítil. Tato prázdnota ho zneklidňovala, byl na bestii zvyklý, byla jeho součástí. Tohle vnitřní ticho bylo podezřelé. Jako příslovečný klid před bouří.

Útok přišel před rozbřeskem. Khaar se vzbudil chvilku před tím, než se nad táborem rozezněl poplašný roh. Bestie v jeho duši zuřivě řvala a okamžitě ho probrala. Khaar vyskočil se zbraněmi v rukou a rozhlížel se, aby našel zdroj nebezpečí. Muži kolem se probírali, chápali se svých zbraní a poslušně se shlukovali do skupinek a přesunovali se po táboře tak, aby mohli bránit koně a zásoby. Velitel Jestřábů mohl být na své muže pyšný. Bez jediného povelu byli téměř okamžitě připraveni k boji v pevně sevřené formaci. Byli schopni hbitě reagovat i v případě ztráty velitele. Ani něco takového by je nevyvedlo z míry. Byli to schopní muži, nebezpeční bojovníci.

Jako by jim nepřítel úmyslně poskytl čas plně se zformovat a připravit se. Na ohně bylo přiloženo předem připravené dřevo a mýtina, na které byl rozbit tábor, byla ozářena dostatečným množstvím světla, aby Jestřábi viděli, co na ně utočí.

Na vrchol kopce se vyšplhala různorodá horda bestií. Ohavné stvůry se zvířecími hlavami na pololidských trupech, groteskní karikatury obličejů nesených obrovskými zvířaty, jež se většinou snažila napodobovat chůzí po zadních. Mnohým z nich se to dařilo, i když jejich pohyby jen vzdáleně připomínaly chůzi.

Ať už se bestie dostaly na kopec lezením, skákáním, plazením, šouráním, belháním nebo jakkoliv jinak, byly tady. A za strašlivého řevu se vrhly na čekající Jestřáby. Narazily do jejich sevřených řad svými těžkými, chlupatými těly, bez ohledu na ostré železo, které jim vojáci znovu a znovu zatínali do těl.

Khaar se zapojil do krvavé řeže na jednom konci tábora, kde nebylo mnoho Jestřábů, a širočinami utínal bez milosti hlavy, údy, páral břicha a přetínal páteře. Cákance jasné rudé krve létaly na všechny strany a Bestie se radovala. Byla ve svém živlu, škubala Khaarovi každým nervem, ovládala jeho mysl a potlačila zdravý rozum. Vřískala jak šílená a nutila Khaara k zuřivosti. Uměla jen zabíjet, trhat, drtit, hryzat a ničit. Dodávala sílu a necítila bolest. Běsnila touhou po krvi. Smečka jí dodávala odvahu, splývala s ní, ale chtěla vyniknout svou krutostí.

Khaar se zarazil, když mu sprška krve pronikla do úst. Cítil tu opojnou sladko-slanou chuť teplé tekutiny. Cítil tu tolik známou chuť krve. Lidské krve! Velitel Jestřábů s hrůzou pohlédl ke svým nohám, kde se válely jeho zmasakrované oběti. Jeho vlastní muži.

Khaar málem upustil své zbraně, když zjistil, co provedl. Bestie ho musela plně ovládnout, jiné vysvětlení neexistovalo.

„Co jen jsem to udělal,“ zašeptal Khaar a rychle se rozhlédl, jestli si jeho počínání někdo všiml. Nevypadalo to tak, v bitevní vřavě neměl nikdo čas, aby kontroloval, co se děje mimo jeho vlastní bezprostřední okolí.

S ulehčením si oddechl, to bylo o fous. Když se začal probírat z ohromení, uvědomil si, jak jím Bestie zevnitř lomcuje. Zuřila, vyla vzteky. Snažila se ho přinutit pokračovat v řeži, připojit se ke vlastním, být členem smečky. Khaar musel zatnout zuby a napnout veškerou vůli, aby zůstal při smyslech. I když ho prolévání lidské krve lákalo, odolával. On je přece ten, kdo tomuto tělu vládne, nenechá se pohltit divokou bestií. A kdyby měl cítit, že nad sebou ztrácí kontrolu, to radši obrátí zbraně proti sobě a skoncuje s oběma jednou provždy.

Náhlý klid ho překvapil. Bestie se v úleku stáhla. Přikrčená v koutě Khaarovy mysli rezignovaně vyčkávala. Našel její slabinu. Bála se smrti, zlomil ji. Vyhrál vnitřní boj, soukromou válku o svou duši. Je svým jediným pánem. Cítil ohromnou úlevu, byl znovu zcela při smyslech a připraven k boji.

S úsměvem, který odhaloval až příliš mnoho zubů, se vrhl do bitevní vřavy. Rozdával údery na všechny strany, sekal a bodal do smradlavých, chlupatých těl. Bestie v jeho nitru řvala zuřivostí, kterou mu propůjčovala. Už se ani nepokoušela ovládnout ho. Stála při něm, to bylo její místo. Společně vytvářeli strašlivého bojovníka, který dokázal zastrašovat nepřátele svou pouhou šílenou zuřivostí. Pod Khaarovými zbraněmi padaly bestie nejrůznějších tvarů a velikostí. Zdupaná tráva nasákla tmavou smradlavou krví.

Na východě se brzy objevila bledá záře, svítaní se blížilo.

„Pro smrt a slávu!“ zařval Khaar, když k zemi srazil obrovskou bestii s kopyty a býčí hlavou.

„Pro smrt a slávu!“ vznesl se nad kopec bojový pokřik Jestřábů. Muži se pustili do boje s novou vervou.

„Ke mně, moji věrní!“ zvolal Khaar na nejbližší Jestřáby a ti se rychle kolem něho shlukli.

Velitel se s dvěma tucty Jestřábů začal probíjet do středu mýtiny, kde se odehrával nejdivočejší boj. Skupinka Jestřábů s pánem Lukusem vzdorovala několika velkým bestiím, v jejichž čele stál nepochybně vůdce. Zrzavá bestie, podobající se obrovské opici s dlouhými rohy a téměř lidskou tváří, se oháněla malým stromkem jako kyjem. Dlouhou zbraní nutila muže k ústupu a nedávala jim prostor k protiútoku. Několik vojáků ležících v krvi s polámanými a rozdrcenými kostmi, bylo ukázkou její zběsilosti. Právě strašlivým úderem srazila dalšího muže s rozdrceným hrudníkem, když se jí postavil Lukus.

Šlechtic rychle útočil svým lehkým mečem a k obraně používal kdysi vyleštěný, ale nyní tmavou krví zamazaný štít. Několikrát už zranil bestii na rukou a nohou, ale byly to jen škrábance v tlusté kůži, které neměly větší účinek než bodnutí komára. Bestie máchala stromkem, jako by to byla pouhá větévka. Řvala a od tlamy plné ostrých zažloutlých tesáků jí odletovala krvavá pěna. Několika rychlými údery donutila šlechtice couvnout, ten přitom klopýtl o jednu z mrtvol a bestie toho okamžitě využila. Natáhla dlouhou pracku, a dříve než Lukus nabyl ztracené rovnováhy, popadla jeho štít a smýknutím strhla muže na zem.

Lukus měl čas akorát na to, aby se otočil na záda, a už se musel krýt. Bestie ho zasypala sérií těžkých úderů. Šlechtici docházel dech, jeho lehká zbraň se na tento způsob boje nehodila. Prsty mu ochabovaly pod strašnými ranami, až mu nakonec meč vyletěl z ochablých rukou. Rychle od pasu vytáhl dýku, bodl bestii do stehna a pokusil se odplazit z jejího dosahu. Bestie zařvala a přidupla ho k zemi. Hlubokou ránu na noze snad ani nevnímala.

Lukus s vyraženým dechem lapal po vzduchu a s vytřeštěnýma očima sledoval opičí bestii tyčící se nad ním a připravující se k poslední ráně. Marně se pokusil odsunout těžkou tlapu, která mu drtila hrudník. Hrozivý kyj z mladého stromku se začal snášet na jeho hlavu. V tu chvíli mu výhled zakryla krví zborcená postava a nad bitevní vřavou se rozlehl výkřik: „Pro smrt a slávu!“

„Pro smrt a slávu!“ odpovědělo dalších téměř tři sta hrdel.

Khaar srazil stranou stromek a zasadil vůdčí bestii úder do trupu. Jeho vlastní Bestie zlomyslně zabručela. Bylo to jako souboj o vůdčí postavení ve smečce… a to se jí zamlouvalo. Velitel Jestřábů nepřestával na opičí stvůru dotírat. Dvojice čepelí se míhala vzduchem příliš rychle, než aby je bestie stíhala pokaždé odrazit. Na protiútok nebylo ani pomyšlení.

Khaar do chlupatého těla zasazoval jednu ránu za druhou. Vůdčí bestie ztěžka oddechovala, až nakonec klesla na kolena. V poslední zoufalé snaze se rozehnala kyjem, ale jediná dobře mířená rána mečem poslala stromek k zemi i s tlapou, která jej svírala. Bestie nevěřícně vytřeštila krví podlité oči a v příštím okamžiku se po zemi válela i její nehezká hlava.

„Pro smrt a slávu!“ vykřikl Khaar a zvedl vysoko do vzduchu hlavu vůdčí bestie nabodnutou na meči.

To už bylo na bestie příliš. S vyděšeným bučením se snažily prchnout z tohoto masakrem poznamenaného místa. Jestřábi se na ně bez milosti vrhli. Sekali je a bodali do zad a vybírali si mezi nimi spravedlivou krvavou daň za své padlé druhy. „Pro smrt a slávu!“ řvali muži, když brali bestiím životy. Rozprášenou hordu hnali z kopce a zaháněli její zbytky zpět do lesů a přitom si na nich vybíjeli svou zlost.

„Zpátky, Jestřábi!“ křikl Khaar a kývl na trubače, jehož zahlédl nedaleko, jak zrovna podřezává bestii, která už nemohla vstát, ale přesto se nehodlala vzdát života. „Zpátky na kopec!“

Trubač zvedl ke rtům roh a v rychlém sledu po sobě několikrát krátce zadul. Byl to signál k zformování. Disciplinovaní muži se rychle vrátili ke svému veliteli, sevřeli řady a vyčkávali.

„Dnes jste bojovali dobře, Jestřábi,“ zvolal Khaar, když zjistil, jak málo jich chybí.

„Pro smrt a slávu!“ vykřikli Jestřábi jako jeden muž a tasenými zbraněmi vzdali svému veliteli čest. Věděli, že bez jeho nikdy nekončícího výcviku by se nedrželi zdaleka tak dobře.

„Je třeba postarat se o raněné a uctít mrtvé,“ řekl Khaar. „Hned potom vyrážíme.“

Muži se okamžitě pustili do práce. Sehnali dohromady koně, ošetřili raněné a neschopné jízdy naložili na provizorní saně narychlo vyrobené z větví a oděvů padlých. Mrtvé Jestřáby vyrovnali na hranici a spálili. Na kopání hrobů nebyl čas. I když se to některým mužům zdálo příliš barbarské a nesouhlasili s tím, nahlas neřekli nic. S likvidováním bestií se nikdo neobtěžoval, nechali je hnít tam, kde padly. Mrchožrouti se o ně postarají a do té doby bude jejich mrtvolný pach děsit ostatní bestie, které se v těchto končinách potulují.

Sotva se slunce vyhouplo nad obzor, byli už Jestřábi v sedlech a mířili dolů do údolí k Beduku. Hlídky jely podél cesty lesem a pátraly po bestiích, které stále ještě mohly sledovat jejich oddíl. U bestií si nikdy nemohli být ničím jisti, jedna porážka jim třeba nemusela stačit. Pokud by se mezi nimi našel vůdce, mohly by klidně zaútočit znovu. Teď, při přesunu, obtíženi raněnými, by byli Jestřábi mnohem zranitelnější. Všichni to věděli, a tak hlídkovali poctivě a dávali pozor na jakékoliv stopy.

Pán Lukus si musel připustit, že na něj Jestřábi udělali dojem. Fascinovala jej jejich rychlost a zápal, se kterým se pouštěli do každého úkolu, jen aby vyhověli svému veliteli. Právě jejich poslušnost a oddanost Khaarovi naplňovala šlechtice závistí. Každý velitel by si přál schopné muže, kteří jsou věrní, spolehliví a samostatní. Odvážní a výteční válečníci. To byli Jestřábi, královská elitní lehká jízda, které nevadí, když je opěšalá.

Lukus popohnal koně a dojel Khaara, který jel v čele a rozmlouval se svým zástupcem. Oba však utichli, když k nim dojel.

„Copak ty chmurné pohledy?“ zeptal se šlechtic. „Za chvilku budeme v Beduku.“

„Ztratili jsme téměř čtyřicet mužů,“ řekl Khaar a kousl se do rtu, když si uvědomil, že dobrou třetinu z nich zabil on sám.

„Ale bestií padlo nejméně dvě stě! Byl to dobrý boj. Měl byste být na své muže pyšný.“

Velitel se na něj jen bez výrazu podíval, pak se odvrátil a zrychlil tempo. Muži okamžitě popohnali koně, aby se mu přizpůsobili. Nikdo nemluvil, nikdo se nesmál ani nevtipkoval. Jestřábi svírali své zbraně a pozorovali okolí, jako by každým okamžikem očekávali útok. Mlčení a ostražitost jim vydržela celou cestu až do Beduku.

Nevelké město se díky svému bohatství mohlo pyšnit vysokými masivními hradbami s několika strážními věžemi a pevnými kovovými bránami. Každému hned bylo jasné, že i pouhých několik oddílů dobře vycvičených vojáků, by dokázalo město držet proti mnohonásobné přesile. Okolí města, kam až bylo možno dohlédnout, bylo vymýceno a poseto poli, pastvinami a malými usedlostmi. Strážní věže by město varovaly dostatečně brzy, aby mělo čas na přípravu k obraně.

„Raněné necháme ve městě, a jen co zjistíme novinky, vyrazíme dál,“ oznámil Khaar svým mužům a obrátil se na Lukuse.

„Měl byste zjistit poslední místa, kde byli seveřané spatřeni, za jak dlouho dorazí a kde se máme připojit ke Kruberovu vojsku. Naše zprávy jsou několik dní staré.“

„Nejprve si trochu odpočineme a…“ začal šlechtic, ale Khaar ho zarazil zvednutím ruky.

„Na odpočinek možná není čas, zjistěte nejdříve, kolik ho ještě máme.“

„To já tady tomu velím!“ rozčílil se Lukus. „Jestřábi teď patří mně a udělají, co řeknu!“

Khaar se na něj díval, jako by ho snad viděl poprvé v životě. Lukus se dusil vzteky, avšak při pohledu na Jestřáby seřazené za svým velitelem polkl nadávky. Otočil koně a vyrazil tryskem do města. Své zvíře přitom vůbec nešetřil.

Dračí lodě se blížily k písčité pláži a jejich vesla tepala neklidnou mořskou hladinu. Dvanáct lodí, z nichž nejmenší dosahovala velikosti obchodní galéry. Stovky a stovky seveřanů sledovaly zpoza roubení pobřeží. Tady se vylodí, na míle daleko je to jediné příhodné místo. Jinde by riskovali roztříštění lodí o ostré útesy. Pobřeží v těchto končinách bylo doslova poseto skalisky a dál na jih se táhl horský hřeben.

Na největší lodi stál vůdce barbarů. Své muže převyšoval více než o hlavu a v ramenou byl o polovinu širší než nejmohutnější z nich. Tělo měl hustě porostlé dlouhými černými chlupy a až na bederní roušku z černé kůže byl nahý. Jedinou ozdobou byl náhrdelník ze seschlých srdcí poražených velitelů a náčelníků. Seschlé, scvrklé kousky masa mu visely kolem krku jako splasklé kožené váčky. Obrovský válečník se opíral o své zbraně. Vlastnil dvě sekery z té nejkvalitnější stříbřité oceli, kterou dokázal drsný sever nabídnout. Runy, vyryté a vyleptané do téměř sáh dlouhých oblouků, propůjčovaly zbraním nezničitelnou ostrost. Byly to zbraně hodné bohů, zbraně hodné Sota Krvežíznivce, vyvoleného šampióna krutých severských bohů.

Sot zvedl své strašlivé zbraně nad hlavu a máchl jimi vpřed. Nad lodí se rozezněl táhlý zvuk. Muži, kteří seděli u vesel, zabrali s dvojnásobným úsilím. Obrovské lodě nabíraly rychlost, zpevněné vlny se jim rozbíjely o přídě a vysoko do vzduchu rozstřihovaly vodní tříšť. Za chvilku už lodě najely plnou rychlostí na mělčinu. Přídě se zvedaly nad hladinu, hrnouce před sebou hromady písku.

Seveřané začali skákat z lodí do vody a hnali se na břeh. Okamžitě se začali seskupovat a zvědi už vyrazili na všechny strany. Sot stál v čele, a ještě než se všichni jeho muži dostali z vody, zavelel k pochodu. Zásobovací jednotky opustily lodě jako poslední a připojily se k hlavnímu voji nakonec.

Zástup tvrdých mužů vyrazil do vnitrozemí. Pálit a rabovat, ukořistit co nejvíce zlata a otroků. Tak si to alespoň Sot představoval, takové měl plány.

„Ty lodě jsou obrovské,“ uklouzlo zvědovi schovanému na útesu.

„Takové jsem ještě neviděl,“ přikývl Khaar, krčící se vedle něho. Rukama si podpíral bradu a odhadoval počet seveřanů.

„Těch barbarů je moc,“ řekl zvěd.

Velitel Jestřábů opět přikývl. „Je jich příliš. S tím asi nikdo nepočítal. Nechápu, kde sebral Kruber tak neschopné zvědy. Copak si nevšimli, jak velké jsou ty lodě?“

„Možná si myslel, že je ta jeho pětistovka dokáže porazit,“ uchechtl se zvěd.

„Blázen! Přece jsi viděl jeho muže. Samí zelenáči, jsou to skoro ještě děti,“ zamračil se Khaar. „Barbaři přes ně prostě přepochodují.“

„Předpokládám, že se s nimi přesto utkáme,“ nadhodil zvěd. „Když jich je tolik.“

„Běž říct mužům, ať se připraví, zaútočíme hned, jak narazí na Lukuse a ty zelenáče.“

„A co Lukusovy rozkazy? To hloupé obklíčení?“

„Obklíčení…“ Khaar se uchechtl. „Viděl jsi přece, kolik těch divochů je. Je jich nejméně dvakrát tolik, nemůžeme je obklíčit. Lukusovy rozkazy mě nezajímají.“

Zvěd se usmál a vyrazil k Jestřábům čekajícím mezi skalisky, skrytým před zraky seveřanů. Za okamžik zvěd zmizel za útesem a Khaar osaměl. Chvíli ještě sledoval mohutné muže pohybující se pod ním. V jejich čele kráčel válečník, který už na dálku budil hrůzu svou obrovskou postavou. To bude jistě vůdce hordy, pomyslel si Khaar a sklouzl z útesu dříve, než by ho mohli spatřit nepřátelští zvědi, hrnoucí se všemi směry.

Sot zastavil své muže, aby si vyslechl zvědy, kteří se vrátili se zprávami.

„Před námi čeká pětkrát sto mužů,“ hlásili svorně. „Dobře vyzbrojení, dobře živení, ale cucáci. Žádní veteráni, žádní opravdoví válečníci.“

Sot si odplivl. Cítil se dotčen. Bojovníkovi jeho věhlasu postaví do cesty takovou chátru!

„Nikdo jiný v dohledu?“ zeptal se s nadějí v hlase. Toužil po krveprolití, miloval pach krve a smrti. Žil pouze pro boj.

„Po okolí se toulá pár přeměněných a našli jsme otisky kopyt, někde je tu schován malý oddíl jezdců. Ne moc obrněný, lehké otisky.“

„Snad se brzy ukáží,“ přál si Sot. „Teď však za mnou, mí psi! Čeká nás krveprolití!“

Seveřani se dali do pohybu jako jeden muž. Dlouhými, rychlými kroky se blížili k čekajícím vojákům. Jen co je spatřili, začali mávat zbraněmi a vyřvávat výhrůžky. Z rychlé chůze přešli do běhu a za zuřivého řvaní se vrhli na seřazené vojáky.

Lukus seděl na koni mezi pěšáky. Z koňského hřbetu sledoval přibližující se seveřanskou hordu. Děsil ho jejich počet a velikost. Obrovští, zarostlí muži v kožešinách, většina s pěnou u úst. S takovým nepřítelem se ještě nesetkal. Jejich válečný řev připomínal hřmění divoké bouře. Hučel mu v hlavě, kůň při tom zvuku nejistě přešlapoval. Když se divoši dali do běhu, byly ve tvářích vojáků kolem něj vidět pochybnosti, snad i strach.

Šlechtic se otočil v sedle a kývl na velitele lučištníků. Ten zvedl prapor a téměř stovka mužů natáhla luky a při máchnutí praporem vypustila první salvu. Déšť střel se snesl na seveřany. Šípy probodávaly kožešiny, nořily se mužům do břich, do tváří. Probodávaly ruce a nohy. Málo barbarů však padlo, jen ti, kteří byli střelami usmrceni. Ostatní se ani nezastavili, nedbali zranění a za běhu si z těl vytrhávali šípy. Divoce mávali zbraněmi a řvali pomstychtivostí. Byli to drsní muži, hrdí válečníci. Zranění, která nebyla smrtelná, je nedokázala zastavit.

Střelci vypustili ještě dvě salvy šípů, než odložili luky a chopili se mečů. Kruberovi vojáci se zděšením sledovali, jak malý účinek měly na barbary střely. A už byli seveřani u nich! Těžká těla v kůžích narazila na hradbu štítů. Sekery a kyje proti mečům a kopím. První řada štítů pod divokým náporem zakolísala a padla. Byla doslova smetena lavinou chlupatých, nemytých těl.

Těžké zbraně seveřanů štípaly a drtily štíty vojáků a mrzačily jejich těla. Ve své zuřivosti barbaři jako kdyby nevnímali svá zranění a divoce kolem sebe bili zbraněmi jako smyslů zbavení. Ti, kteří přišli o zbraň, ať už ji zničili nebo uvízla v těle nepřátel, bojovali dál pěstmi nebo čímkoliv, co jim přišlo pod ruce. Ukořistěné zbraně, utrhané končetiny padlých… a ti nedivočejší se zakusovali do hrdel svých obětí jako divá zvěř.

Lukus popohnal koně a snažil se procpat k bojujícím mužům. Myslel, že svou přítomností pozvedne vojákům morálku. Měl pravdu, když se protlačil do přední linie, muži se kolem něj shlukli a pevně sevřeli štítovou hradbu.

„Držte řadu!“ řval šlechtic a zuřivě kolem sebe máchal mečem. Využíval svého vyššího postavení a vedl těžké údery shora na hlavy barbarů. S hrůzou sledoval, jak muži kolem něho padají. Na jejich místa se sice hned cpali další, ale o výsledku boje nebylo pochyb. Seveřani je převyšovali počtem i zuřivostí. Byli to samí zkušení válečníci, vynikali svou silou a zručným ovládáním strašlivých zbraní. Byli to nájezdníci, žili bojem a bylo to na nich znát.

Lukus popohnal koně směrem k obrovskému barbarovi, který svými sekerami kosil vojáky jako dotěrný hmyz. Doufal, že když skolí vůdce seveřanů, bitva se obrátí v jejich prospěch. Nutil svého koně dupat po mrtvolách a prodíral se bojištěm k barbarskému vůdci. Nepřestával přitom rozdávat rány. Zbraň se mu každým úderem zdála těžší a těžší, ale nehodlal si dopřát ani chvilku odpočinku. Musí jít svým mužům příkladem. Byl zvyklý na krátké souboje, ne na dlouhotrvající bitvy, avšak ve svém úsilí nepoleví.

Prodíral se dál k obrovskému seveřanovi, když tu zpozoroval jezdce, přibližující se seveřanům do týla. Poznal Jestřáby a v duchu je proklel. Měli čekat na znamení a obklíčit zbytek barbarů. O tom si s jejich velitelem ještě promluví. Vždyť mu pokazí celý plán! Za to zaplatí. Žádní barbaři nesmí uniknout smrti, nesmí promluvit. Nikdy.

„Pro smrt a slávu!“ rozezněl se za zády seveřanů válečný pokřik Jestřábů.

Barbaři se otočili a semkli řady, připraveni na náraz lehké jízdy. Khaar však své muže na poslední chvíli stočil a vedl je podél seveřanské linie. Na jeho povel vrhli Jestřábi krátké těžké oštěpy a vzápětí znovu. První a druhá řada seveřanů zakolísala a až tehdy do barbarů najela druhá skupina Jestřábů, jedoucích za vrhači oštěpů. Srážka jezdců s muži beze zbroje byla strašlivá. Barbaři padali pod ranami dlouhých jezdeckých mečů, a než se stačili znovu semknout, aby mohli úspěšně čelit rychlému útoku, stáhli se Jestřábi z jejich dosahu.

Khaar v bezpečné vzdálenosti obrátil své jezdce a tryskem se vracel k seveřanům. Útok proběhl stejně jako ten předchozí. Podle stejného scénáře zaútočili Jestřábi ještě dvakrát, než dal jejich velitel povel k sesednutí. Na hromadách mrtvol už se jízda nedala využít, a tak se Jestřábi pustili do seveřanů muž proti muži. Khaarovi muži byli dobře vycvičení a nenechali se zastrašit řvoucími divochy.

Teď se teprve rozpoutal skutečný boj. Stáli zde proti sobě veteráni mnoha bitev. Muži skvěle ovládající své zbraně, s pevnými svaly a ocelovými nervy. Jestřábi i seveřané měli vůdce, za kterými by šli kamkoliv. Obě strany měly skvělou morálku. Na straně barbarů převládala hrubá síla a zuřivost, na straně Jestřábů vítězila disciplína, souhra a kvalitní výzbroj. Khaarovi muži svými nájezdy vyrovnali síly, teď to byl souboj vůlí, souboj vůdců.

Khaar chtěl boj co nejrychleji ukončit, aby nepřišel o mnoho mužů. Namířil si to tedy k seveřanskému vůdci. V čele klínu, který se svými muži vytvořil, se probíjel barbarskou hordou k obrovi uprostřed bojiště. Jestřábi svou klínovou formací rozdělili seveřany na dvě poloviny, a dali tak šanci Kruberovým vojákům k seskupení na jednu stranu bojiště, aby mohli na barbary zaútočit s početní převahou. Jestřábi vytvořili hráz štítů a pevně drželi své pozice. Nedovolili barbarům, aby se znovu spojili. Dvě seveřanské skupiny už nepředstavovaly takovou hrozbu.

Velitel Jestřábů se v doprovodu několika nejzdatnějších veteránů oddělil od ocelové linie svých mužů a systematicky se probíjel k barbarskému vůdci, který se tyčil nad bitevním polem a kosil Kruberovy muže svými strašlivými zbraněmi. Stačilo by zabít toho obra a podlomit morálku divochů. Mohlo by to rychle rozhodnout o osudu bitvy.

Khaar nebyl jediný, koho napadla tato myšlenka. Lukus se k seveřanovi dostal první. Nějakým zázrakem se mu podařilo po celou dobu udržet v sedle a nyní se se svým zvířetem protlačil ke svému cíli. Zaútočil na obra ze svého výhodnějšího postavení, využívaje rychlosti koně. Seveřan uskočil z dosahu Lukusovy zbraně, a když šlechtic promáchl, přiskočil zpět a ramenem vrazil do koňského boku. Kůň byl tím úderem donucen odvrávorat stranou. Nepadl jen proto, že se zarazil o masu tlačících se těl. Lukus hned koně otočil, aby stál k obrovi čelem. Seveřan už na něj čekal. Široce se rozmáchl a jediným úderem přesekl koňský krk. Zvíře se ještě naposledy vzepjalo a padlo mrtvé, zkrápěje své okolí horkou krví.

Lukus šikovně seskočil z padajícího koně a už se hrnul k obrovskému barbarovi. Snažil se ho zlikvidovat rychlým útokem, avšak seveřan byl přes svou mohutnost neobyčejně mrštný a rychlý. Snadno odrazil šlechticovy výpady, a aniž by mu přestal věnovat pozornost, ledabylým pohybem paže poslal do říše smrti dva vojáky, kteří přispěchali šlechtici na pomoc.

Lukus jen suše polkl a znovu a znovu na obra neúspěšně útočil. Docházely mu síly a nemohl popadnout dech. Zbroj ho tížila a do očí mu stékal štiplavý pot. Brzy pochopil, že tento nepřítel je nad jeho síly. Bylo zjevné, že si s ním seveřan pohrává. Ale tak přece zněla dohoda. Lukus přežije, Jestřábi padnou. Jeho šílený nápad barbary skutečně porazit a nemuset zaplatit dohodnutou cenu se rychle rozplýval. Obrova krutá hra však neměla dlouhého trvání. Lukus v jednu chvíli klopýtl a doslova vběhl protivníkovi do rány. Násada z černé oceli zazvonila o šlechticovu přilbu a ta pod drtivou ranou praskla. Šlechtic se skácel k zemi a z pod zničené přilby se mu řinula krev.

Kruberovi vojáci, kteří viděli šlechticův pád, se snažili prchnout. Zvěst o Lukusově skonu se šířila po bojišti jako lavina a působila mezi vojáky zmatek. Stále více a více se jich pokoušelo utéct. Tváří v tvář tak hrozivým válečníkům, jakými byli seveřani, je nutila zůstávat pouze poslušnost k šlechtici a strach z trestu za dezerci. Nyní je už nic nedrželo, otáčeli se k nepřátelům zády a v nepřehledné tlačenici se nechávali doslova masakrovat. Zem byla kluzká krví a vyhřezlými vnitřnostmi, vojáci padali jeden přes druhého v marné snaze dostat se pryč. Bitva se změnila v krvavá jatka.

Pouze Jestřábi stále drželi své pozice, přestože i jejich řady už znatelně prořídly. Bojovali však se stejným zápalem jako na počátku bitvy. V součastné situaci neměli na výběr, nebyla žádná šance, jak by se dalo bojiště opustit. Ne, když se Kruberovi vojáci nechali pobíjet. Jestřábi zůstali v těžkém boji sami. Buď zvítězí, nebo padnou, jiná možnost nebyla. Se smrtí byli smířeni, jinak by je jejich velitel sám zabil nebo vyštval z jednotky. První možnost byla mnohem pravděpodobnější. Neměli co ztratit, byli zde, a tak bojovali. A dokud budou dýchat, budou bojovat dál. Být Jestřábem, to něco znamenalo… a tito tvrdí muži byli na svou jednotku náležitě hrdi.

„Pro smrt a slávu!“ vykřikl Khaar, když zaútočil na seveřanského obra.

„Pro smrt a slávu!“ ozval se nad bojištěm výkřik Jestřábů.

Khaar, povzbuzen dobrou morálkou svých mužů, rozehrál smrtící tanec zkrvavených čepelí a donutil barbarského vůdce o několik kroků ustoupit. Přes veškerou snahu a překvapivě rychlý útok však nedokázal prorazit obrovu obranu. Seveřan se rychle vzpamatoval a přešel do protiútoku. Série drtivých ran stíhala jedna druhou. Od zbraní odletovaly jiskry. Ani jeden z bojovníků nehodlal ustoupit. Kroužili kolem sebe a hledali své slabiny. Sot byl větší, mnohem větší než Khaar. Svými dlouhými pažemi dosáhl daleko a bylo pro něj snadné udržet si protivníka od těla. Byl také mnohem silnější a jeho údery už by normálního muže srazily k zemi. Khaar byl však mrštný jako kočka a zbytečně nevystavoval své zbraně plným zásahům. Přesto už měl meče posety bezpočtem hlubokých zubů od seveřanových útoků a hrozilo nebezpečí, že se mu zbraně každým okamžikem rozpadnou v rukách. Khaar cítil, že nebýt Bestie v jeho nitru, která mu dodávala sílu, už dávno by obrovi podlehl.

Sot nevěřil svým očím. Ten skrček poskakující kolem něj prostě nehodlal zemřít. Vyzkoušel už všechny své triky a stále velitele jezdců nedokázal porazit. Něco takového se mu ještě nestalo. Ne od doby, kdy získal svou nelidskou sílu a zbraně, dar svých krutých bohů. Odskočil na okamžik od protivníka, aby si ho mohl pořádně prohlédnout.

Velitel jezdců byl malý, dosahoval sotva průměrné výšky místních mužů… a ti se nemohli vzrůstem rovnat seveřanům. Šířkou ramen však tento muž vzbuzoval úctu. Holé paže nekryté zbrojí se mu vlnily mohutnými pletenci svalů a byly pokryté tak hustou sítí jizev, že téměř nebylo možné poznat barvu kůže. Navíc se Sotův protivník pohyboval pružně, jako šelma. Jako válečník vždy připravený zabíjet. Z každého pohybu mohl okamžitě přejít do útoku. Byl mrštný jako šelma. Nebezpečný jako bestie, pomyslel si Sot a nad vlastní myšlenkou se zarazil. Vyhledal soupeřův pohled a sám pro sebe se usmál. Z mužovy zjizvené tváře na něj hleděl pár temných očí. Byly plné vzdoru, chladné zuřivosti, odhodlání přežít. Sot však v těch očích viděl ještě něco dalšího. Bylo to šílenství spoutané Bestie, která se snažila prodrat ven. Pak však zahlédl ještě něco. Kdesi hluboko v temnotě pokřivené válečníkovy duše cosi dřímalo, cosi temného, zlověstného.

Sot pochopil, že má před sebou dalšího poznamenaného. Muž, se kterým bojoval, byl také vyvolený. Byl to šampión, ale čí? Jací bohové by si mohli vybrat slabošského jižana? No co, dnes alespoň vybojuje další velký boj pro svou větší slávu. Nebude to první šampión, kterého zabije, bude však jistě nejslabší.

„Sot Krvežíznivec pošle tvou duši jako oběť svým bohům,“ vykřikl seveřanský obr a zkřížil před sebou zbraně v gestu výzvy.

Barbaři, kteří zaslechli svého vůdce, se nahrnuli blíž, aby se podívali, kdo vzbudil jeho pozornost natolik, aby si zasloužil výzvu šampióna. Utvořili kolem dvojice kruh a vyčkávali.

„Khaar tě pošle za tvými předky, barbare,“ řekl velitel Jestřábů, natáhl ruce dopředu a zkřížením zbraní přijal výzvu.

Oba válečníci se pozorovali zpoza svých zbraní, a když se navzájem pozdravili kývnutím, vrhli se na sebe. Okolo stojící seveřané propukli v divoký řev a nadšeně bušili zbraněmi o sebe. Nezaujatě podporovali oba bojovníky, chtěli vidět opravdu dobrý boj, přestože o obrově vítězství nikdo nepochyboval.

Zbraně vůdců se opět srazily. Údery, bloky, úskoky, kryty a zákeřné finty následovaly po sobě takovou rychlostí, až to bralo dech. Sot se tyčil nad Khaarem, který mu sahal sotva po prsa, a cepoval ho svými strašlivými zbraněmi. Nadšené výkřiky přihlížejících, které se vznesly nad bojištěm pokaždé, když byla k vidění pěkná kombinace úderů nebo úhybný manévr na poslední chvíli, lákaly k souboji stále více bojovníků.

Z různých koutů bojiště se stahovali válečníci obou stran. Mezi muži zavládlo křehké příměří. Napětí však bylo tak silné, že bylo téměř cítit ve vzduchu. Stačilo by, aby kdokoliv udělal neopatrný pohyb, a bitva by se v mžiku rozhořela nanovo se stejnou silou. Zatím všichni zvědavě sledovali souboj vůdců a jen občas kolem sebe vrhali nevraživé pohledy.

Khaar měl potíže. Souboj trval příliš dlouho. Příliš mnoho energie a úsilí ho stálo vyhýbání se Sotovým sekerám. Ramena ho pálila únavou, paže mu tuhly pod strašlivými údery a nohy mu dřevěněly od neustálého poskakování a přelézání mrtvol. Obrovský barbar naproti tomu vypadal, jako by si zrovna odpočinul. Mával kolem sebe svými těžkými zbraněmi a divoce se šklebil. Runy na sekerách slabě zářily a dodávaly Sotovi sílu a energii. Byl neúnavným řezníkem bez jakýchkoliv známek slabosti. Velitel Jestřábů si však také nepřipouštěl žádné slabosti a stále bojoval naplno, ať už musel vynakládat jakkoliv velké úsilí, aby se seveřanem držel krok.

Sot stále stupňoval sílu úderů. Souboj byl nezvykle dlouhý i pro něj. Nečekal, že by někdo dokázal tak dlouho vzdorovat jeho zbraním. Pak se na něj usmálo štěstí, když při jedné obzvláště vydařené ráně nevydržela Khaarova zbraň.

Velitel Jestřábů koutkem oka postřehl, jak jeho osekaný, ozubený meč praská, a s narůstajícím pocitem neklidu sledoval, jak se protivníkova sekera nezadržitelně blíží k jeho boku. Následoval strašlivý náraz, puknutí krunýře a runová čepel se mu zanořila do boku. Vystříkla tmavě rudá krev a několik žeber povolilo.

V ten moment runy na seveřanově zbrani vzplály rudou září, kterou viděl pouze Khaar. Něco temného, šíleného a krvelačného v jeho mysli se dalo do pohybu. Bestie v jeho nitru zoufale zavyla a stáhla se. Khaar cítil, jak se ho pokouší pohltit neznámá síla. Slyšel v hlavě cizí hlasy, bylo jich příliš mnoho, než aby jim mohl porozumět. Byly naléhavé, prosily, přemlouvaly, vyhrožovaly… Khaar měl pocit, že se mu hlava rozskočí. Cítil přítomnost něčeho cizího, tak cizího, že to ani nedokázal pochopit. Zmocnila se ho závrať, všechny chlupy na krku se mu zježily. Temný stín mu zastřel pohled. Bušení krve ve spáncích se stále stupňovalo, až se stalo nesnesitelným. Khaar se nedokázal soustředit na své okolí. Nevěděl co se kolem něj děje. Hlasy v hlavě začaly křičet a řvát. Kdesi v jejich pozadí se ozval další hlas. Ani ženský, ani mužský. Byl silný, zvučný a vemlouvavý. Byl příjemný a na rozdíl od ostatních Khaar jeho slovům rozuměl.

Hlas stále nabíral na intenzitě, sílil a brzy přehlušil všechny ostatní. Sliboval Khaarovi mnoho velkých bitev, nehynoucí slávu, ty nejlepší zbraně, zástupy otroků, pokořené národy… Sliboval, že z něj udělá neporazitelného válečníka. Vše mohl mít, cokoliv, co by si přál. Moc, princeznu Eleanor… To vše a ještě mnohem víc. Musel udělat jen jedinou věc, zaprodat svou duši Chaosu a stát se jeho služebníkem. Mohl by být válečníkem Chaosu, mohl by být i něčím víc.

Khaarovi náhle před očima ožila vzpomínka na cosi dávného. Rozložitá zlatočerná zbroj zbrocená krví. Obrazce a symboly, které se kroutily a braly na sebe podobu strašlivých znetvořených a zmučených obličejů. Každá hrůzná tvář měla svůj hlas a ty se teď ozvaly v Khaarově hlavě s novou silou.

Dávná vzpomínka se však nevytratila, nenechala se zaplašit. Chlapec viděl pás ověšený lidskými hlavami. Spatřil tvář muže, který ho vychoval. Ano, temná zbroj patřila válečníkovi Chaosu, který vyvraždil lovecký tábor, ke kterému chlapec kdysi patřil.

V Khaarovi se zvedla vlna vzdoru a nenávisti. Vzepřel se vemlouvavému hlasu ve své mysli a snažil se celou svou vůlí upnout k dění kolem sebe. Začínal rozeznávat válečníky stojící kolem. Vnímal strašlivou bolest vystřelující z boku do celého těla. Hleděl do tváře svého obrovitého protivníka ze severu. Vše se mu zdálo nějak zpomalené, jako by se kolem zastavil čas. Hlas v hlavě mu nyní vyhrožoval, spílal mu a sliboval nekonečná muka a utrpení. Khaar potřásl hlavou, aby si ji pročistil. Pustil zničenou zbraň, oběma rukama uchopil druhý meč a rozpřáhl se k úderu. Hlas naposledy vztekle vykřikl a pak se vytratil. Svět se dal zase do pohybu svou obvyklou rychlostí.

Sot uviděl blížící se zbraň příliš pozdě. Vrhl se stranou, ale ráně se vyhnout nedokázal. Khaar udeřil Sota z boku do hlavy. Nebyla to čistá rána, protože zbraň, která mu stále vězela v boku, ho táhla ke straně, přesto však byla dostatečně silná, aby porazila býka. Khaar sledoval, jak meč při nárazu na seveřanovu lebku praskl. Mohutný barbar se zřítil k zemi ve spršce krve a úlomcích kovu, až to zadunělo. Sot už se ani nepohnul.

Khaar uchopil sekeru a vytrhl si ji z rány. Proud krve se mu řinul pod brněním, zmáčel mu kalhoty a plnil mu botu lepkavou tekutinou. Krev odkapávala na zem. Musel držet seveřanovu zbraň oběma rukama a pocítil obdiv k Sotově síle. S takovou lehkostí jako on, by se nedovedl ohánět ani jednou z jeho zbraní.

Khaar se rozhlédl po barbarech stojících kolem a zírajících na něj. Jejich překvapené, místy až zděšené pohledy mluvily za vše. Věřili v nezranitelnost svého vůdce, byl pro ně jako bůh, nezničitelný, neúnavný, vyvolený šampión, vítěz bezpočtu bitev a soubojů. Teď ležel v kaluži vlastní krve u nohou jižanského skrčka.

Khaar cítil, jak topor Sotovy sekery příjemně hřeje, a pomalu přestával vnímat svá zranění, tělem mu proudila nová, svěží síla. Pochmurně se usmál a nebyl to pěkný úsměv. Několik seveřanů při něm couvlo. Khaar spokojeně přikývl a zvedl runovou zbraň nad hlavu. Den voněl ocelí a krví, voněl očekáváním. Khaar ho nehodlal nechat čekat.

„Pro smrt a slávu!“ zařval a vrhl se na nejbližší seveřany.

„Pro smrt a slávu!“ ozvala se odpověď z hrdel přeživších Jestřábů a krvavý boj se rozhořel s novou silou.

* * *

„Tihle dva jsou ještě živí,“ řekl Khaarovi jeho zástupce a ukázal na těla, která k němu přivlekli.

Pán Lukus a Sot byli v bezvědomí, ale žili. Khaar se jen podivil nad tvrdostí seveřanovy lebky. Dlouhá rána se mu táhla po celé straně hlavy, dokonce mu chyběla skoro polovina pravého ucha. Seveřan prolil hodně krve a ta mu teď zasychala všude po těle.

„Dorazíme je?“ zeptal se Melk.

„Oba?“ nadzdvihl Khaar obočí.

„Oba,“ přikývl zástupce.

Khaar se nad Melkovou upřímností pousmál. Nikdo z Jestřábů neměl šlechtice příliš v oblibě a teď, když byli všichni Kruberovi muži po smrti, se nabízela vhodná příležitost zbavit se ho jednou pro vždy. Jen kdyby se Khaar necítil tak podivně unavený. Rána v boku přestala krvácet sama od sebe. Neměl ani sílu, aby se nad tím podivil. Stál na bojišti posetém mrtvolami a opíral se o Sotovu sekeru. Věřil, že kdyby ji pustil, neudržel by se na nohou.

„Khaare?“ Melk vytrhl svého velitele ze zamyšlení.

„Vezmeme je s sebou,“ řekl Khaar náhle. „Oba,“ dodal, aby nedošlo k pochybení. Melk jen přikývl a otočil se k Jestřábům, aby vydal potřebné pokyny. Khaar sledoval, jak muži táhnou těla pryč. Kdesi v dálce jiní svolávali dohromady koně a další muži prohledávali okolí.

„Necelá stovka,“ řekl Melk, když si všiml Khaarova zamyšleného pohledu. „Už nás není ani stovka a další podlehnou zraněním. Domů se nás vrátí tak padesát.“

Khaar přikývl. „Nebude snadné vycvičit nové Jestřáby.“

„Ale dokážeš to,“ řekl Melk. „Vždycky jsi to dokázal. Cvičil jsi Jestřáby dřív, než jsi se stal jejich velitelem.“

„Teď ale není čas na řeči,“ zvážněl Khaar. „Slunce zapadne brzy, musíme ještě najít místo pro tábor a spálit padlé.“

Melk jen kývl na znamení, že pochopil, a odběhl s dalšími rozkazy.

Khaar osaměl. Stál uprostřed bojiště posetého stovkami mrtvol. Zbrocen krví od hlavy k patě, s pomlácenou, poničenou zbrojí a strašlivou zbraní v ruchách. Jeho muži vybojovali velké vítězství, a přesto se necítil dobře. Přeživší Jestřábi se pohybovali kolem, a přesto se cítil sám. Poprvé po sedmi letech ztratil spojení s Bestií. Cítil se osamělý, jako ještě nikdy životě. Bestie mu scházela, ve svém nitru po ní nenašel ani stopu. Aby na to nemyslel, vyrazil na pomoc ostatním. Bylo třeba udělat ještě hodně práce, než zapadne slunce.

II.

Muž v těžkém plášti s kápí pracoval rychle. Přesné pohyby bez sebemenšího zaváhání prozrazovaly nesčetná léta praxe. Vždy jediným řezem otevřel zlomeninu v chlapcově těle, srovnal kost a ránu pevně sevřel silnými, tetovanými prsty. Neustále si sám pro sebe šeptal jakousi litanii. Náhle mu z pod prstů vytryskla slabá tmavá záře. Bylo to, jako by se mu z rukou linuly temné stíny a nořily se do rány. Na okamžik byl ve vzduchu cítit pach spáleného masa, a když muž zvedl ruce, chlapcovo zranění bylo zahojeno. Zbyla po něm pouze čerstvá růžová jizva. Muž nahmatal další zlomeninu a znovu provedl řez. Tímto způsobem pokračoval celou noc.

Nad ránem muž rozdělal oheň a opekl na něm kus masa, který vyřezal z muže, válejícího se opodál v zlatočerné zbroji. Když byl s opékáním hotov, chlapec ležící vedle něj se s hekáním posadil.

„Vidím, že už jsi vzhůru,“ řekl muž s kápí, aniž by se na něj podíval. „Právě včas, jídlo už je hotové.“ Poté podal chlapci hroudu masa, která byla zvenku prudce opečená a uvnitř téměř syrová.

„Jez!“ To jediné slovo šlehlo do vzduchu jako rána bičem. Mužův hlas nabral takovou sílu a autoritu, že chlapec okamžitě uchopil nabízené maso a hltavě ho spolykal. Klepal se přitom po celém těle a horká tmavá krev mu tekla po bradě. Nebylo to nic dobrého. Maso bylo hořké, nakyslé a strašlivě smrdělo. Chlapec byl však hrozně vyhladovělý a ze svého společníka tak vyděšený, že se nezmohl na jakoukoliv známku odporu. I když se mu při každém soustu zvedal žaludek a hučelo mu v hlavě, snědl vše.

Muž ho z temnoty své kápě bedlivě pozoroval. Ticho se prohlubovalo a cizinec se stále nehýbal. Chlapec se třásl, celé tělo mu hořelo, jako by mu útrobami prolézali ohniví červi a hlodali a hlodali. Čerstvé jizvy, kterými měl tělo doslova poseté, nesnesitelně svědily. Chlapec už neměl sílu, aby se alespoň poškrábal. Náhle se ho zmocnila závrať a měl pocit, že každým okamžikem bude zvracet. Žluč smíchaná s krví mu vystoupila až do krku, ale chlapec vzdorovitě polkl.

Když se mu zatočila hlava a svalil se na zem, pokusil se vykřiknout. Z úst mu však vyšel jen nesrozumitelný chrapot. Ještě chvilku se zmítal v křečích a bojoval s šílenou bolestí hlavy, až ho nakonec přemohly mdloby a pohltilo ho milosrdné bezvědomí.

Probudil se až po západu slunce. Byl tedy v bezvědomí celý den. O spánku však nemohla být ani řeč. Trápily ho noční můry. Stále se toulal po nekonečných bojištích a brodil se v krvi mezi mrtvými. Pozorovali ho nevidomýma očima, spílali mu a plivali na něj kletby. Pronásledovaly ho duše padlých válečníků a s nenávistnými pohledy mu hrozily zaťatými pěstmi. Byly jich stovky, tisíce. Všichni ti muži, se kterými během života bojoval, všichni, které zabil.

Chlapec se vyděšeně posadil. To nemohly být jeho vzpomínky!

A přece… Někde v hloubi duše věděl, že to tak je. S hrůzou si uvědomil svou proměnu. Cítil se dobře, moc dobře. Všechny smysly se mu zostřily. Nastávající šero mu nevadilo. Vlahý večerní vánek mu přinášel směsici pachů, kterou by nikdy dříve ani nezachytil. Mezi vůní květin, mízy tekoucí po stromech, jemného mechu všude kolem, páleného dřeva v malém ohníčku, pachu bahna z nedalekého potoka a smradu propocené špinavé srsti zdechlé bestie opodál, vynikala jedna vůně, kterou si v minulosti neuvědomoval. Byla to vůně čerstvě prolité krve. Někde za sebou slyšel sípavý dech raněného. Jako by mu chroptěl do ucha, ale chlapec věděl, že raněný je mnohem dál a krvácí.

„Vítej mezi živými,“ ozval se za chlapcem tak tvrdý hlas, až ho donutil přikrčit se.

Hned se však otočil a spatřil muže, kterého si hned nedokázal nikam zařadit. Těžký tmavý plášť s kápí, upřený pohled tmavých očí, které tentokrát spatřil, tvrdá, snad nelítostná tvář s tetováním táhnoucím se od levého koutku úst přes levé oko a ztrácející se kdesi pod kápí. K tomu silná, téměř hmatatelná aura autority, síly, moci, sebevědomí. Muž, jehož rozložitá postava byla tak vysoká, až to bylo k neuvěření. Ledabyle se opíral o hůl, co vypadala, jako by byla ukuta z černé oceli, a byla poseta runami. Ano, tohle byl muž, který přivedl chlapce zpět mezi živé.

Chlapec se naklonil stranou, aby viděl za cizincova záda, a spatřil spoutaného muže, jemuž z mělké ranky na krku vytékal tenký pramínek krve. Do úst se mu nahrnuly sliny a přepadla ho neodolatelná touha trhat a rvát čerstvé maso a hltat horkou krev. Nutil se však na to nemyslet. Nešlo to zcela, ale dokázal své zvrácené touhy alespoň na chvíli potlačit.

„Co se to se mnou stalo?“ obrátil se na muže v kápi, který se nad ním tyčil jako socha.

Chvíli to vypadalo, že muž ani nepromluví, ale nakonec se znovu ozval ten tvrdý, nelítostný hlas. „Snědl jsi srdce Marduka Plenitele, šampióna a rytíře bohů Chaosu.“

Chlapec na muže tupě zíral. Někde uvnitř věděl, nebo spíš cítil, co se stalo, jen to nechtěl přijmout.

„Ale…“ pokusil se promluvit, avšak muž ho zvednutím ruky umlčel.

„Snědl jsi Mardukovo požehnané a prokleté srdce,“ zopakoval cizinec hlasem, který nabíral na síle. Muselo ho být slyšet na míle daleko. „A přežil jsi to,“ dodal muž z temnoty své kápě, jako by zvěstoval něco strašlivého. Po těchto slovech se odvrátil a vykročil do hlubin ztemnělého lesa.

„A co se mnou teď bude?“ zavolal za ním chlapec, a aniž by si to uvědomoval, začal se plížit ke spoutanému.

„Bohové Chaosu s tebou mají své plány,“ řekl muž, aniž by se zastavil nebo se alespoň ohlédl. „Můžeš se jim podvolit, nebo proti nim bojovat!“

Chlapec se sklonil nad spoutaným mužem a fascinovaně sledoval jeho pulzující krční tepnu a zasychající čerstvou krev. „Kdo teď vlastně jsem?“ zeptal se sám sebe šeptem.

„Na to budeš muset přijít sám,“ ozval se zdánlivě odnikud a zároveň odevšud hlas tetovaného obra. Majitele hlasu však už nikde nespatřil.

„Jsem Khaar,“ zašeptal chlapec, když mu mysl zatemnila touha po krvi.

„Vzdorující…“ vyklouzlo mu z úst, než ho ovládla cizí mysl, mysl Bestie skryté v jeho duši. Donutila ho vrhnout se na bezbrannou oběť.

Khaar otevřel oči a zhluboka se nadechl. Byla ještě hluboká, vlhká noc. Lehký vánek k němu donášel tiché kroky hlídek obcházejících tábor a sténání raněných. Snadno přehlédl malou mýtinku, na které pospávali Jestřábi navlečení ve zbrojích a pouze zabaleni do přikrývek. Všude byl klid, koně postávající ve skrytu lesa by ho varovali před nebezpečím dřív než stráže. Pomalu se protáhl, až to v něm zapraskalo, a připomněl si tak své strašlivé zranění. Byl zvyklý, že se mu rány rychle hojily, ale tohle nečekal. Zdálo se, že žebra jsou na svém místě a strup tvořící se na ráně už začal opadávat. Navíc měl v hlavě zmatek a cítil se podivně prázdný, opuštěný.

„Noční můry?“ vytrhl ho ze zamyšlení drsný hlas. Sot seděl přivázaný u statného stromu a pozoroval ho. Mohutné tělo měl omotané takovou spoustou provazu, že vypadal jako obří hmyzí zámotek.

Khaar k němu pomalu přešel. Prohlédl si přitom zajatcovo zranění. Boule se strašlivou jizvou už byla daleko menší než včera. Sotova zranění se také hojila neuvěřitelně rychle.

„Kde jsi se naučil náš jazyk, barbare?“ zeptal se Khaar, když zkontroloval seveřanova pouta. Držela pevně.

„Nazýváš mě barbarem, přestože já znám tvou řeč a ty mou ne,“ řekl Sot místo odpovědi.

Velitel Jestřábů si ho chvilku prohlížel a pak změnil téma. „Proč jsi se svou hordou vtrhl do naší země? A nemluv mi o nájezdu, oba víme, že to tak není.“

„Proč myslíš, že to nebyl nájezd?“ zeptal se Sot.

„Neplenili jste pobřeží, žádné zastávky, vezli jste si dost vlastních zásob,“ vypočítával Khaar na prstech jako před dítětem. „O co vám tedy šlo? Co bylo vaším cílem?“

„Asi tomu nebudeš věřit, ale byli jsme pozváni,“ řekl Sot.

Khaar na něj okamžik nevěřícně zíral a pak potřásl hlavou. „Máš pravdu, nevěřím ti. Jaký šílenec by si pozval divochy, aby mu pustošili zemi?“

„Něco ti povím,“ řekl Sot tak vážným hlasem, že upoutal Khaarovu pozornost. „Vyslechni mě a až pak mě suď.“

„Dobrá,“ odpověděl Khaar po kratičkém zaváhání. „Mluv.“

„Jednoho dne k mému kmeni dorazil posel,“ začal Sot a pozoroval přitom svého věznitele, jestli ho skutečně poslouchá. „Ten posel přivezl zlato. Celou kopu zlata! A sliboval ho ještě mnohem a mnohem víc. Bylo potřeba udělat jen jedinou věc. Připlout sem a postupovat do vnitrozemí tak dlouho, než narazíme na odpor. Náš úkol byl prostý, pobít lehkou jízdu, nějaké Jestřáby.“

Když Sot domluvil, rozhostilo se ticho. Khaar se zamyšleně poškrábal na jedné z mnoha jizev na tváři a bedlivě sedícího barbara pozoroval.

„A tomu mám věřit?“ promluvil nakonec.

„Taky se mi to moc nezdálo,“ pokrčil Sot mohutnými rameny. „Tak jsem se pojistil.“

„Pokračuj,“ vybídl ho Khaar. Seveřanův příběh ho začal opravdu zajímat. Cítil totiž, že Sot říká pravdu. Netušil jak, ale věděl, že nelže.

„Touhle dobou se vyloďuje dalších dvanáct lodí. Moji muži půjdou po našich stopách a budou nás sledovat. V případě nebezpečí nebo zrady zaútočí.“ Sot se spokojeně usmál, když se Khaar obezřetně rozhlížel po temném lese.

„Pověz mi víc o tom poslovi. Co všechno ti řekl? Co povídal o Jestřábech?“ ptal se Khaar dál.

„Do cesty se nám měli postavit nezkušení vojáci, bez výcviku.“ Sot se uchechtl. „Jako by to bylo třeba, takové plýtvání muži.“

„Někdo tedy obětoval ty zelenáče,“ vyslovil Khaar nahlas svou myšlenku.

„Ano,“ přikývl Sot. „S tou jízdou to však bylo jiné. Vycvičil jsi výborné válečníky,“ připustil uznale barbar. „Ještě nikdy jsem neviděl tak dobře bojovat opěšalé jezdce. Nepočítal jsem s tím. Nepočítal jsem s tebou!“ řekl trpce.

Khaar kývnutím přijal uznání a dál pozorně poslouchal.

„Poté, co bychom pobili jízdu,“ pokračoval Sot. „Ukázal by se další posel s druhou částí zlata. A pak jsme se měli vrátit domů.“

„Pověz mi, seveřane,“ začal Khaar pomalu. „Proč myslíš, že bych měl tvému příběhu věřit?“

„Mluvím pravdu,“ ohradil se Sot. „A ty to víš, musíš to cítit. Jsme přece stejní,“ dodal potichu.

„My nejsme stejní!“ odsekl Khaar rozzlobeně.

„Ne, nejsme,“ pousmál se chmurně barbar a pak zvážněl. „Ty jsi daleko horší.“

Velitel Jestřábů se prudce nadechl k jadrné odpovědi, ale nakonec se odmlčel. Vybavil si posledních sedm let svého života a odevzdaně se posadil vedle seveřana. Skrčil nohy, objal je a bradou se opřel o kolena.

„Proč mi to všechno říkáš?“ zeptal se po chvilce mlčení. „Proč si nic nevymýšlíš? Proč nic netajíš?“

„Pobil jsi mé muže, porazil jsi mě v souboji a ušetřil můj život,“ řekl Sot nahlas vážným hlasem. „Můj život je nyní tvůj, můžeš s ním naložit, jak chceš, a já se tvému rozhodnutí nebudu bránit. Takový je zákon severu. Zákon opravdových mužů.“

„Takže kdybych tě chtěl zabít, nebránil by ses?“ zeptal se Khaar po chvilce mlčení.

„Ne, je to tvé právo,“ odpověděl Sot.

„Šel bys proti mně?“ Bojoval bys se mnou? Zvedl bys proti mně zbraň?“ ptal se Khaar dál.

„Ne,“ zavrtěl seveřan hlavou.

„Ani kdybych napadl tvou zem? Tvůj klan? Tvou rodinu?“ zkoušel ho Khaar dál.

„Můj život je tvůj,“ řekl Sot pevně. „To je vše.“

Khaar se na něj zadíval. Ve tmě se seveřanovy oči leskly odrazem hvězd. Cítil k tomu velkému silnému muži sympatie. Cosi je spojovalo, něco temného, co oba tížilo a užíralo jim to mysl. Velitel Jestřábů se zvedl, vytáhl dýku a postavil se před barbara. Ten ho s přivřenýma očima pozoroval.

„Nebojuji se Sotem,“ řekl Khaar. „Jen bráním tuto zem,“ dodal a přehodil zbraň z ruky do ruky.

„Sot Krvežíznivec nebojuje s Khaarem,“ prohlásil seveřan se vztyčenou hlavou.

„Mám tvé slovo, že už nikdy nenapadneš tuto zemi a nezvedneš zbraň proti mně?“ řekl na to Khaar. Bylo to spíše konstatování, než otázka.

„Máš slovo Sota Krvežíznivce,“ přikývl seveřan.

Velitel Jestřábů se sklonil k zajatci a přeřezal mu pouta. Potom kousek poodstoupil, dávaje tak seveřanovi prostor k postavení. Barbar se zvedl a několikrát pevně sevřel pěsti a zase je rozevřel, aby rozproudil krev ve ztuhlých prstech. Pak už se jen protáhl a přistoupil ke Khaarovi. V plné výšce se nad ním tyčil jako dospělý muž nad odrůstajícím dítětem. S očekáváním vepsaným ve tváři rozpřáhl ruce dlaněmi vzhůru ve všeobecném gestu míru.

„Nuže?“ řekl jen a svěsil ruce.

„Jsi volný, Sote,“ promluvil Khaar tak nahlas, aby ho slyšeli všichni Jestřábi, kteří byli vzhůru. „Opusť tuto zem a víckrát se nevracej.“

Po těchto slovech seveřanovi pokynul směrem ke svému improvizovanému lůžku. Když k němu společně přešli, odkryl těžkou přikrývku a odhalil Sotovy strašlivé zbraně. Barbarovi se při pohledu na sekery rozsvítily oči a toužebně se olízl.

„Jsou tvé,“ ukázal Khaar na zbraně. „Vezmi je odtud. Odnes je daleko. Vezmi si je a běž.“

Sot se rychle shýbl a se zbraněmi v rukou se spokojeně narovnal. Několikrát sekerami máchl ve vzduchu, aby si připomněl jejich váhu, pak si je přehodil přes levé rameno a držel je jednou rukou.

„Jsem tvým dlužníkem, Khaare,“ řekl seveřan náhle a napřáhl pravici. „Žádej cokoliv a já udělám vše, abych ti vyhověl.“

Khaar bez váhání sevřel barbarovo silné zápěstí a ten svou medvědí tlapou sevřel jeho. Dohoda o smíru byla uzavřena, spojenectví nastoleno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Khaar vzdorující.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.