© C. D. Payne, 2015

Translation © Naďa Funioková, 2016

Cover Illustration © Jiří Mičkal, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN pdf 978-80-7462-959-4

ISBN epub 978-80-7462-944-0

ISBN mobi 978-80-7462-953-2

KVĚTEN

ČTVRTEK, 14. KVĚTNA

Google mi pokurvil život.

Fotřík se v jedný z pauz, kdy neměl v hokně zrovna do čeho píchnout (a takovejch bylo požehnaně), rozhod, že si vygooglí naše krevní skupiny. Zjistil, že je vědecky zhola nemožný, aby byl otcem mý maličkosti. (On: skupina AB, já: nulka.) Tuto překvapivou informaci nepřijal zrovna nejlíp. Sice sem u toho nebyl, ale podle všeho se s mámou super obrovsky poštěkali. Jeho hysterická sekretářka neměla daleko k tomu, aby vytočila 911. Když sem se vrátil ze školy, vypadala máma dost nasraně. Povídala, že si sbalil svý krámy a vysmahnul. Nasáčkoval se do jednoho z těch motelů pro dlouhodobej pobyt za městem u dálnice.

Proč by to pro mě mohla bejt špatná zpráva: moje máma je na babu docela obryně, tyčí se do výšin metru dvaaosmdesáti centimetrů. Můj dle nejnovějších zjištění ne-fotřík měří skoro metr devadesát. Zato já, ačkoli sem právě oslavil patnáctiny, mám pouhej metr šedesát dva. Vždycky sem tak ňák předpokládal, že už každým dnem odstartuje můj fenomenální růst. Ten je teď ovšem ve vážným ohrožení. Co jestli byl můj pravej fotřík něco jako trpaslík a já jsem osudem předurčenej setrvat navěky v rozměrech hobita?

Zeptal bych se mámy na toho dárce DNA, ale přišla mi moc rozhozená, aby se mnou na to téma hodila řeč. Nebo uvařila večeři.

Dobrá zpráva je, že od týhle chvíle už nejsem oficiálně spřízněnej s panem Leonardem S. Davidsonem, jedním z nejpamětihodnějších hňupů naší éry. Jako škvrně sem měl toho chlapa docela rád, ale tak zhruba od osmýho roku mýho věku se mi začal eklovat. Ten lůzr nikdy neměl sebemenší šanci dostat cenu pro otce roku. Ego, že mu na konec nedohlídnete, a dost výbušná povaha. Pokaždý musel mít pravdu a já se pokaždý mejlil – a vždycky tu a tam mi to připomněl nějakou tou fackou. No, a teď se ukázalo, že to není můj táta, ale zlotřilej otčím. Tím se hodně vysvětluje.

Seznámili se v Las Vegas. Máma tam dělala showgirl a on rozdával karty v kasinu. Ona to neví, ale našel sem její zašitý fotky, kde má na sobě kostým. Mejkap přímo skvostnej a účes, že bych ji sám málem nepoznal. Spousta flitrů a peří, ovšem kozy nezakrývala ani nitka. Ještě štěstí, že sem skoukl fůry internetovýho porna, takže sem nezažil až takovej šok. Stejně je to ale trochu divný vědět, že se vaše máti promenovala polonahá před hordama čumících ožralejch gamblerů.

A jakže se stalo, že sme zkejsli v Terre Haute, proslulý zahradě Středozápadu? Jednoho Štědrýho večera rozmáz nějakej ožralej řidič mý ne-prarodiče v jejich cadillacu. Takže se jejich jedinej synátor musel i se svou roďkou (máma a já) přestěhovat zpátky do Indiany, aby převzal rodinnej byznys. Zdědil řetězec čistíren. Žádnej obří řetězec jako McDonald nebo Pizza Hut. Začal se sedmi pobočkami, který se mu vlastním úsilím povedlo rozšířit na celý čtyři. Tenhle úpadek svaloval na samoobslužný automaty na chemický čistění, co začali instalovat v prádelnách. Proto tam s oblibou občas vklouzne, když je uvnitř zrovna prázdno, a vymačká do otvorů na mince vteřinový lepidlo. On je Velkej šéf, zatímco máma maká u něj v kanclu na částečný úvazek jako personální manažerka. Jejím hlavním úkolem je nutit místní černošky, aby se navzdory děsný dřině, toxickejm chemikáliím a všivýmu platu pravidelně dostavovaly do práce.

Zazvonil telefon a já ho vyposlechl přes bezšňůrovej aparát u mě v pokoji. Další patetickej proslov od mýho exfotříka. Odcituji zde alespoň jeho zlatej hřeb: „Nehodlám už utratit ani jedinej pěťák na výživný pro parchanta nějakýho parchanta!“

Mně to teda neva, papínku. Celej šťastnej zůstanu nemajetným trpajzlíkem, pokud to znamená, že mezi náma dvěma nejsou žádný příbuzenský vazby.

SOBOTA, 16. KVĚTNA

Lacinej motel poblíž texasko-oklahomský hranice. Máma se rozhodla, že svý manželství odpíská ve velkým stylu. Vždycky bývala kapánek impulzivní. Míříme zpátky do Las Vegas. Dala mi dvě hodiny na to, abych si sbalil krámy, zavolal kámošům a rozloučil se. Cestujem nalehko, takže sem tam musel nechat počítač a zhruba tak devětadevadesát procent svejch věcí. Po stránce elektroniky si musím vystačit jenom s laptopem a mobilem – čímž se dostávám zhruba na úroveň děcek v Bangladéši. Napad mě akorát jeden kámoš, u kterýho existuje aspoň vzdálená pravděpodobnost, že mu budu chybět. Zavolal sem Jaydenovi a sdělil mu tu úžasnou novinu. Povídal, že vypadnout z Indiany je vlastně možná chytrej tah. Slíbil sem, že ho budu o podrobnostech naší výpravy informovat esemeskama.

V Las Vegas sem se sice narodil, ale odjel sem odtamtaď, když mi byly tři, takže si na to město vůbec nepamatuju. Leží někde v poušti a údajně je tam dost hic, poněvadž teploty šplhaj některý dny přes šestačtyrycet stupňů. Lidi tam jezděj gamblovat, trochu se odvázat a chrápat se štětulema. Ráno se potom vzbudí se zběsilou kocovinou v rozflákaný motelový cimře. Vlastně by mohla bejt docela sranda si to vyzkoušet, ale nějak nepředpokládám, že by podobný úlety dovolili klukům mýho věku. Máma prohlásila, že už je moc pozdě, abych tam ještě začal chodit do školy, takže mi letní prázdniny začínaj o něco dřív. Takže žádný závěrečný zkoušky! To je super, akorát že zas budu muset na podzim čelit spoustě nepřátelskejch pohledů v nový škole. Kde nebudu znát živou duši a všecky cool děcka mě budou zasklívat. Je to dost na prd, ale snažím se tydle myšlenky vytěsnit.

Máma zrovna volala mýmu ne-fotříkovi, aby mu sdělila, kde sme. Jako kdyby ho to zajímalo! Potom sme museli odložit večeři v restauraci u dálnice, jelikož pobrekávala v koupelně.

Už sme z tý večeře zpátky. Máma si dala čtyři džinfizy, aby utopila svůj smutek, takže sem se musel chopit klíčků od auta já. To bylo prvně, co sem osobně řídil káru. Na pohůdku. Jaká škoda, že to zpátky do našeho motelu nebyly ani dva kiláky.

Máme společnou cimru, což je dost na palici. Máma platí za všecko hotově (dokonce i za benál), kterýžto počínání mě vede k domněnce, že jí exfotřík zrušil kreditky. Takovej hajzl. Snažím se na to koukat z tý lepčejší stránky. Nechal se slyšet, že bych měl celý léto makat v čistírně, co stojí nejblíž našeho baráku. Díky bohu, tadle kulka mě minula. Živobytí mu zajišťujou zoufalí svobodní chlapi a kariéristky, co si nechávají čistit VŠECKO prádlo. To znamená, že bych musel chytat do pracek smradlavý fusekle a spoďáry cizejch lidí. A to všecko za míň než zákonem stanovenou minimální mzdu. Tahle noční můra je příliš děsivá, než abych si podobný myšlenky vůbec připouštěl.

NEDĚLE, 17. KVĚTNA

Indiánský kasino uprostřed pustiny. Ložírujem na šestým poschodí. Máma vysomrovala na tu haluznu slevu, protože tu dřív makala. Výhled z okna na donekonečna se táhnoucí vyprahlou arizonskou poušť. Výrazná změna oproti scenérii v Indianě. Copak tady nikdy neprší?

Večeře v restauraci U Zlatýho orla. Na jídelním lístku sem bohužel žádnýho orla neobjevil. Objednal sem si stejk, a nebyl vůbec špatnej. Jelikož máma začala škudlit, dala si jenom jeden koktejl. Čím sme od Indiany dál, tím mi přijde zdeprimovanější, zatímco pro mě platí přesnej opak. Řek bych, že cestování člověka vytáhne ze zaběhanejch kolejí – i když ho po cestě možná čeká chudoba, homelesáctví a přespávání v autě. Pokud jste doopravdicky chudej, věnuje vám tuším vláda něco z přebytků vlastní smetánky, takže hlady neumřete. Dobrá věc je, že mám smetanu rád, i když dieta složená výhradně z týhle pochutiny by vám mohla způsobit pěknou sračku (na rozdíl od těch nechutnejch hajzlíků na benzínkách, který, jak sem zjistil, vám přivoděj přesnej opak).

Máma se zrovna navlíkla do plavek a šla dolů do krytýho bazénu. Její pozvání, abych se přidal, sem odmítl. Používám teď svý plavky jakožto spací oděv a nechci, aby se mi namočily. Doma sem spal na Adama – nevlastním žádný pyžamo už celý roky. Předpokládám, že moje budoucí žena někde tam venku spí taky na ostro. Jo, nad podobnejma věcma člověk přemejšlí po absolvování stovek kilometrů strávenejch zíráním z okna na suchopárnou krajinu.

Třeba máma potká dole nějakýho indiánskýho milionáře a všecky naše trable se rázem vyřeší. Mě adoptuje jeho kmen a naučím se cválat jako vítr na svým rychlonohým poníkovi. Každej měsíc vyfasuju tučnej šek za svůj podíl na výnosech kasina. Nejspíš ale ne.

PONDĚLÍ, 18. KVĚTNA

Las Vegas, Nevada. Tak sme to dokázali. Žádný předměstský cedule podél dálnice zatím nezvěstujou, že se jedná o rodiště Nicholase F. Davidsona. Jednoho dne by se tu ale nějaký objevit mohly. Máma nám schrastila skromnej krcálek pro zaměstnance v Normandii, kde dřív makala. To je to kasino ve tvaru oceánskýho parníku, který se snaží vypadat jako loď i vevnitř. My se nacházíme hluboko v útrobách „trupu“ a ani nemáme takový to prďatý kruhový okýnko, abysme mohli koukat ven. Dřív vlastnilo kasino venku na ulici vlastní malej uměle vytvořenej oceán, jenomže ten nechali zasypat, jelikož do něj popadalo a následně se utopilo hafo turistů. Teď tam je bílá písčitá „pláž“ a pár palem. Taky tam stojí bouda, kde pronajímaj motorový skútry, který bych si rád vyzkoušel, akorát že jsem na to, jako na spoustu dalších věcí, moc mladej. Patnáct roků je fakt na hovno věk.

Chtěl sem hnedka vyrazit na průzkum, ale máma prohlásila, že je moc pozdě. Byla unavená z dlouhýho řízení. Takže sem sice tady v životem kypícím Las Vegas, nicméně vrcholem dnešního večera bude, že zalezem do betle.

ÚTERÝ, 19. KVĚTNA

Slunečno a děsnej hic. Na druhou stranu ale žádný parno jako v Indianě. Při snídani v laciným bufálu sem si musel potřást rukou s haldou lidí, co s nima máma dřív pracovala. Pár jich vyjádřilo názor, že už brzo budu vyšší než ona. Kéž bych tak měl aspoň nepatrnou naději. Máma se zatím jediným slovem nezmínila o trpajzlíkovi, jehož cizoložnický choutky umožnily pozvednutí mý maličkosti z kosmickýho prachu. A to jsem ji otázkama na tohle téma opruzoval celou cestu přes Nový Mexiko.

Máma mi dala deset babek, napatlala mě opalovacím krémem a donutila slíbit, že se budu držet Stripu (zdejší hlavní třída lemovaná kasiny). Navrhla, abych se šel mrknout na Circus Circus, kde sou cirkusový představení zadara. Znělo to dost trapácky a nudně, tak sem šel radši obhlídnout Bellagio, Venetian a New York-New York. To vám nikdo neřekne, že všecky tyhle kasina sou z valný části akorát načančaný obchoďáky obložený sálama, kde se hraje hazard. Na každým rohu se vám snažej vycucnout dolárky z kešeně.

Zrovna sem si dával burger u McDonalda na kašírovaným Manhattanu, když mi zazvonil mobil. Byla to Avery Westonová z Terra Haute, v jejímž případě sem dlouho pochyboval, zda vůbec něco tuší o mý existenci.

„Čau, Nickie D.,“ pozdravila. „Co jsem to slyšela, žes vzal roha z města?“

„Čau, Avery,“ zalapal sem samým šokem po dechu. „Jo, zabalil jsem to tam už definitivně.“

„Tak kde teda jseš?“

„Ve Vegas. Zrovna si dávám cheeseburger v kasinu New York-New York. Bydlíme v apartmá v Normandii. To je to, co vypadá jako loď.“

„A co se teda stalo, že ses odsud vykradl jako krysa? Jak je možný, že ses s nikým nerozloučil?“

„Uf, no víš, máma musela fakticky šupem přejít do programu na ochranu svědků. Víc ti toho prozradit nemůžu. I tak mi budeš muset slíbit, že to nikomu nevyžvaníš.“

„Jasně, Nicku. To je bomba. Jseš v průseru?“

„Ani ne, pokud následujících dvacet let nevystrčíme hlavu. FBI nám všem změnila identitu. Jseš nejspíš poslední člověk, co mě ještě někdy osloví ménem Nick.“

„Páni, to je fakt síla! Jaký je tvoje nový jméno?“

„To je bohužel přísně střežený státní tajemství. Vlastně bych tě moh vystavit vážnýmu nebezpečí, kdybych ti to prozradil. Když na to teda přišla řeč, jelikož už se nikdy neuvidíme, můžu ti říct, ehm, že ses mi dycky docela líbila.“

„Fakticky? Jak je možný, žes s tím dělal takový tajnosti?“

„Hm, ani nevím. Vždycky mi přišlo, že tě příliš zaměstnávají jiný kluci.“

„No, na rande bych s tebou rozhodně jít nemohla, Nicku. Protože jseš menší než já.“

„Jo. Něco na ten způsob sem si to myslel.“

„Ale vlastně ses mi taky docela líbil.“

„Vážně?“

„Jo. Byl bys ohromně sexy, kdybys tak o půl metru vyrostl.“

„Díky. Oba moji rodiče jsou vysocí, takže by u mě měl už každým dnem odstartovat prudkej růst. Mám tě pak v budoucnu vyhledat, až budu hrát basketbal za Pacers?“

„Buď tak hodný. No, tak ať se ti tam daří.“

„Jo. Tobě taky. Dík za zavolání.“

Páni, tak tý kočce Avery Westonový budu podle všeho aspoň maličko chybět. Sem z toho celej trochu jak na tripu.

Pro případ, že se nad tím podivujete, jelikož byli u nás ve školce tři Nickové, začala nám slečna Reynoldsová říkat Nickie S. Nickie P. a Nickie D. Ty přezdívky už nám v podstatě zůstaly, i když můj kámoš Nickie P. přešel pozdějc na svý prostřední jméno Jayden. To mi připomíná, že sem mu zatím neposlal jedinou esemesku.

STŘEDA, 20. KVĚTNA

U snídaně shodila máma další bombu. Jeden její bejvalej kolega z Normandie si párkrát někam zavolal a našel jí džob.

„A budeš dělat co?“ zeptal sem se.

„Tancovat na výletní lodi. Vyplouvá z Miami. Takže si sbal věci, miláčku. Dneska odjíždíme do Los Angeles.“

„Ale, mami, L. A. neleží zrovna na cestě do Miami.“

„To já vím. Ještě musím napřed něco vyřídit.“

Páni, tak my budeme žít v Miami. To mi připadalo docela fajn. Miami je skvostný město, který toho nabízí daleko víc než jenom bizardní tematický kasina. Mají tam oceán, pláže a padesát tisíc holek v bikinách. Kdo ví, třeba se mi jednoho dne podaří sebrat odvahu, abych některou z nich oslovil.

„Tak tancovat, jo?“ nadhodil sem. „A vědí, jak vypadáš?“

„S tím si nedělej starosti. Tělo na to pořád mám. A zbytek kouzla obstarám mejkapem.“

„Jasně. Když to říkáš. Kdy odjíždíme?“

„Za deset minut. Takže sebou hejbni.“

Další dlouhá nudná jízda. Kalifornie je údajně děsně malebná, ale cesta z Las Vegas to teda rozhodně nedokazuje. Nakonec sme zastavili před ošuntěle vyhlížejícím bytovým domem poblíž křižovatky Vermontský a Pico. V dálce na východě byly vidět vysoký budovy centra L. A.

„Není to zrovna nóbl čtvrt, ale mělo by to být tady,“ prohodila máma, když zaparkovala v červený zóně. Vyťukala nějaký číslo, kdosi řek „Haló“ a ona zavěsila. „Fajn, miláčku, něco bych od tebe potřebovala. Zaneseš tenhle dopis do bytu 22B a předáš ho člověku, který ti otevře dveře.“

„A to má bejt jako kdo?“

„Prostě jeden můj kamarád. Bude to v pohodě. Nemáš se čeho bát.“

„Ty nepudeš se mnou?“

„Ne, musím zůstat v autě a hlídat naše věci.“

„A proč si ten tvůj kámoš nemůže pro ten dopis přijít sám dolů?“

„Prostě to udělej! Jasný? Jednou v životě prokaž své mámě laskavost. Už tak mám ze všeho nervy nadranc.“

„No jo, tak dobře.“

Popadl sem ten dopis a vystoupil z auta. Byt 22B se nacházel na prvním poschodí. Zaklepal sem na dveře a podal dopis obstarožnímu chlápkovi, co mi votevřel.

„Kdo k čertu jsi?“ zeptal se.

Vypadal, že by potřeboval oholit a možná i kratší pobyt v hospicu.

„Nejsem nikdo. Moje máma chce, abyste si přečet tenhle dopis. Neptejte se mě proč.“

„Snažíš se mi něco prodat? Má to něco společnýho s Ježíšem?“

„Nic z výše zmíněnýho, pane. Prostě si ten dopis vemte, jo? Máme naspěch.“

„Tak dobře. Ale ty zůstaň přesně tam, kde stojíš.“

Chlápek si přečet dopis a najednou děsně zblednul.

„Tohle je totálně šílený,“ zalapal po dechu. „Kde je tvoje máma?“

„Čeká dole v autě.“

Popad ze stolku vedle dveří klíče. „Na to se ještě podíváme. Přece mi nemůže jen tak provýst něco takovýho!“

Jenže máma jaksi v autě nečekala. Vlastně ani po tý káře nebylo nikde ani vidu. A v koutě vstupního vestibulu ležely naskládaný moje bágly.

Teď sem pro změnu zpopelavěl zase já. Cítil sem, jak mi krev odtíká z mozku, a celej sem se rozklepal.

„To jsou tvoje tašky?“ zeptal se chlápek ostře.

„Bohužel už to tak vypadá,“ přitakal sem, zatímco sem se usilovně snažil potlačit slzy.

„Jaký má tvoje máma sakra telefonní číslo?“

Huhňavě sem ho ze sebe vykoktal, on ho naťukal do svýho mobilu, a když se mu ozval její záznamník, zaryčel: „Tobě přeskočilo, Kerri? Okamžitě se sem vrať! Myslím to vážně! Tohle je totálně na hlavu! Je to ta nejnezodpovědnější věc, o jaký jsem kdy vůbec slyšel! Žádám tě, aby ses okamžitě vrátila!“

Vyčkávali sme dvacet značně napjatejch minut, ale máma se neukázala. Povzdychl si a podíval se na mě. „Tvoje máma se totálně zcvokla. Věděl jsi o tom?“

„Vůbec ne. Ale začínám mít pocit, že ste to možná trefil.“

„Zavolám policii. Přesně to udělám. Vyhlásí pátrání po jejím voze. Tohle je jednoznačný zanedbání rodičovský péče!“

„Jo. Taky mně to tak připadá.“

Společně sme vytahali moje bágly nahoru do bytu, ale poliše nezavolal. Usadil se do křesla a zahleděl se do stropu. Odložil sem svý tašky a snažil se nekoukat na něj. Začínal sem mít matnej pocit, že už sem toho chlapa někde viděl.

„Jak se jmenuješ, kluku?“ zeptal se konečně.

„Nicholas F. Davidson.“

„Pojmenovala tě Nick. Mělo mě to napadnout. Co znamená to ef?“

„Frank.“

„No, to taky není bůhvíjaký překvapení.“

„A vy jste?“ zeptal sem se.

Povzdychl si. „Nick Twisp.“

To jméno už sem kdesi slyšel.

„Jako ten Nick Twisp z ‚Žongléra s dvojí tváří‘?“ ujistil sem se.

Znovu si povzdychl. „To jsem já.“

„Jasně. Máma koukala na ten váš seroš v bedně.“

„No jo, to je od ní tuším hezký. Nejspíš ti to přišlo stupidní a trapný.“

„Nebylo to tak zlý. Azura Prestonová mi přišla ohromně sexy. A líbilo se mi, když ste hrál toho černocha.“

„Ta část se líbila všem kromě Národní asociace pro podporu nebělošskejch občanů. Proto mě nominovali na Emmy, ale nikdy jsem nevyhrál.“

„Jasně.“

V cimře zavládlo dlouhý ticho.

„Tak proč sem vlastně tady?“ zeptal jsem se nakonec.

„Proč jsi tady! Copak ty to nevíš?“

„Nemám ani tucha. Co kdybyste mě trochu zasvětil?“

„Tvoje máma očividně žije v domnění, že jsem tvůj otec.“

Druhej festovní šok dnešního dne. Hm, tohle ovšem vysvětluje moji poruchu růstu. Tendle chlápek nemoh měřit víc jak nějakej metr sto šedesát vosum. Ještě zlověstnější ovšem bylo, že jeho vlasová linie už odpochodovala o pěknejch pár cenťáků do týla. Můj exfotřík byl možná hňup světovýho kalibru, ale aspoň měl pořád všecky vlasy.

A tak sem mu řek o tom katastrofálním odhalení na Googlu a jak sme pak rychle vyrazili na západ.

„Na Leonarda Davidsona si vzpomínám,“ poznamenal. „Byl vysokej a pohlednej a důležitej jak hovno v trávě.“

„Teď už je akorát vysokej a důležitej jak to hovno v trávě.“

„V tomhle případě je ale totálně vedle. Kdybys byl ještě mimino, tak by stát otcovství možná zajímalo. Ale v tomhle pokročilým věku už má ze zákona povinnost se o tebe starat. V žádným případě se nemůže vyvlíknout ze svejch rodičovskejch závazků.“

„No, tuším, že má v úmyslu to zkusit.“

„Ten chlap je idiot. Hele, jak seš vlastně starej, Nicku?“

„Je mi patnáct.“

Všiml sem si, že v duchu provádí jakýsi výpočty.

„Kdy máš narozeniny?“

„23. dubna.“

Další bezhlesá kalkulace a nemám pocit, že by byl z výsledku unešenej. Nejspíš ho všecko to odečítání dostalo rovnou do postele s mojí mámou. A taky zrovna nezářil štěstím, když slyšel, že má teď namířeno do Miami.

Nakonec sem se ho zeptal, jestli se bude podávat večeře. Řek sem mu, že z Vegas to byl pořádnej flák cesty a my si jaksi neudělali pauzu na oběd.

„Umíš vařit?“ zeptal se.

„Zvládnu uklohnit sendvič s grilovaným sejrem,“ připustil jsem.

„Fajn. Já si ten svůj dám se slaninou a rajčatama.“

Šel sem do jeho kuchyně, abych tam splašil něco k snědku. Když sem votevřel kredenc, vypadl z něho nějakej brouk a šmahem si to odšupajdil po pracovní desce.

„Co to bylo?“ vyjek sem šokovaně.

„Nejspíš jsi žil bezstarostným životem v přepychu, Nicku. To byl šváb.“

„To je hnusný. Nemůžete to vystříkat?“

„To je zbytečný. Celej tenhle barák je jima prolezlej. Můžu jenom děkovat bohu, že tu nemáme štěnice.“

„Myslel sem, že ste byl nějaká děsná televizní hvězda.“

„Bejvávalo. Ten seriál běžel šest sezón, což je zázrak, když vezmeš v úvahu naši sledovanost. Naštěstí se vedení tý stanice líbilo, co jsme dělali. Měli jsme i pár docela zábavnejch dílů.“

„Takže co se stalo? To jste rozfrckal všecky lováče za drogy?“

Zasmál se. „To ani náhodou. Vedu si docela dobře. Mám hezkej dům v Pacific Palisades. To je na západní straně města, severně od Santa Monicy.“

„Tak proč nežijete tam?“ zeptal sem se, když sem mrskal na pánev slaninu.

„Manželka mě vykopla. Na svatýho Valentýna. Pronajal jsem si na měsíc tenhle zařízenej byt. Je to jenom dočasný.“

„A proč vás vůbec vykopla?“

„Ále, nezdál se jí můj přístup. Prej jsem děsně velkej suchar, aby se se mnou dalo žít.“

„Budete se rozvádět?“

„Je to možný. Kdo ví? Zatím je to všecko ve hvězdách. Nerad bych před tebou, kluku, hanil manželství, ale myslím, že existuje jenom omezenej počet rán, kdy jseš ochotnej s někým snídat. Nebo s ním spát. Nebo poslouchat jeho nářky a stížnosti. Prostě dosáhneš určitýho limitu, a tím to hasne.“

„Já myslím, že by bylo skvělý, kdyby se moji rodiče rozvedli. Máma si zaslouží někoho lepšího než toho hňupa, co si ho vzala. Možná má ale problém někoho najít, protože je tak vysoká.“

„Pokud si vzpomínám, měla úžasně sošnou postavu. Překvapuje mě, že nejsi vyšší.“

„Tak to sme dva. Takže to jako vám bych měl poděkovat za svoji DNA?“

„To ještě není ani zdaleka rozhodnutý, Nicku. A i kdybych nakrásně byl tvůj otec, ještě to nutně neznamená, že bysme měli navazovat nějaký pouta.“

„Aha. No dobře.“

Vrátil sem se zpátky, abych se pokusil jeho tupým nožem nakrájet rajče.

„Hele, kluku, tohle sem neměl říkat. Neměl bych ti vysílat ‚neexistenční‘ vzkazy.“

„Jaký že vzkazy?“

„Vzkazy, kterýma se ti někdo snaží říct ‚Kéž bys tak neexistoval‘. Rodiče mě s nima zasypávali prakticky pořád, když jsem byl ve tvým věku. Je to hrozná chyba. Ony v člověku zapustí kořínek a jeden si je začne brát k srdci. A potom netrvá dlouho, než mu úvahy o sebevraždě připadnou jako nápad, co stojí za bližší prozkoumání. Takže, jsem rád, že existuješ, Nicku – a je fuk, kdo je tvůj táta. Jenom musím zkrátka překonat ten šok, že ses tady tak zčistajasna objevil.“

„Jo, mě to taky překvapilo.“

Tak mě napadá, nedá se náhodou fakt, že mě máma vyklopila u docela cizího chlapa, vyložit jako „neexistenční“ vzkaz?

Dali sme si sendviče s bramborovejma hranolkama, který sme si snědli u malýho kulatýho stolku v kuchyni. S plátkama rajčat a křupavou slaninou uvnitř mi ty sendviče fakt chutnaly. Představuje to výrazný rozšíření repertoáru oproti grilovanýmu sýru. Snažil sem se nemyslet na ty šváby, co se možná promenádovali po chlebu.

„A kolik je vám vlastně let, pane Twispe?“ zeptal sem se.

„Padesát tři.“

Páni, řek bych, že je starší. Další špatný zprávy od mojí DNA. Nejspíš to přece jenom bude můj táta. Máme v podstatě úplně stejný oči. A ani naše nosy a čelisti k sobě nemaj daleko.

„Asi bys mi moh, ehm, tykat. Říkej mi Nicku,“ povzdychl si.

„Twisp, to je tvůj uměleckej pseudonym? Zní to moc přiblble, než aby to bylo dovopravdický méno.“

„Ne, pocházím z dlouhý a nijak výjimečný rodový linie Twispů. Je to naše pravé jméno.“

Takže další špatný zprávy. Rozhodně si odmítám kdy v budoucnu změnit příjmení na Twispa – i kdyby byl tenhle chlápek celej lačnej mě adoptovat.

Po večeři sem nadhodil, že bych se zašel projít.

„V L. A. se lidi moc neprocházejí,“ upozornil mě. „A v týhle čtvrti není po setmění bezpečno.“

„Ještě není tma. A nebylo by to teda bezpečnější jít ve dvou?“

A tak sme vyrazili na procházku. Ještě před odchodem se chopil svýho telefonu a nechal mámě další nasranej vzkaz. Nejspíš ale ani jeden z nás nečekal, že by mu brnkla zpátky.

Vyrazili sme na jih, po pár blocích natrefili na místo zvaný Exposition Park a minuli obří stadion, kde hrál fotbalovej tým Jihokalifornský univerzity. Zeptal sem se ho, co teď vlastně dělá, když se zrovna neschovává před svojí nakrknutou manželkou.

„Píšu paměti – nebo bych aspoň měl. A můj agent se mi snaží sehnat nějakou roli.“

„Takže už žádný žonglování?“

„Ne, už jsem ztratil grif. Jsem moc starej. Lidi nebudou vyhazovat prachy za to, aby viděli stárnoucího komika, kterýmu padaj míčky.“

„To dá rozum.“

„Když jsem byl na vrcholu, patřil jsem k absolutní špičce. Patrně nejlepší žonglér za posledních pět set let.“

„Fakt? To je docela síla.“

„No, ono je to tak trochu vymírající umění. Pokud trochu čteš, existovali ve starověký Indii, Persii a Číně žongléři, kteří dokázali naprosto neuvěřitelný kousky. Jenže kdo ví, do jaký míry jsou tyhle líčení přesný? Dost dobře můžou bejt dochovaný záznamy silně přehnaný. Takže jsem možná ten nejlepší žonglér všech dob, ale nárokuju si jenom posledního půl tisíciletí.“

„Viděl sem tě párkrát žonglovat v tom vašem seroši. Předpokládal sem, že ti pomáhají speciálníma efektama.“

„Běžný omyl, bohužel. Ne, byly za tím jenom moje ruce a miliony hodin tréninku.“

„To zní dost nudně.“

„Moje paměti?“

„Ne, trénink žonglování.“

„Mně to nevadilo. Je to fajn mít v životě trochu disciplíny. Kéž bych tak dokázal vložit stejnej zápal i do těch pamětí. Jako kluk jsem si vedl deník. Pěkných pár let. Děsně nezralý materiál, kterej se teď snažím nějak zeditovat. Nemyslím, že by čtenáři toužili vědět, kolikrát jsem si musel zalézt do pokoje, abych poněkud ulevil sexuálnímu napětí.“

Takže si vedl deník stejně jako já. Nejspíš jsem ty svoje literární sklony podědil po něm. Ovšem podle toho, co říkal, vypadaj ty jeho deníky neskutečně nudně. Vsadím se, že jsem daleko lepší spisovatel než on.

„Chodíš s někým, Nicku?“ zeptal se.

„Ehm, ne. Pokud jde o holky, držím se poněkud zpátky.“

„To přece nevadí. Je naprosto v pořádku, pokud s holkama počkáš, dokud nebudeš trochu starší. Nevím, jestli jseš opravdu Twisp, ale ti mají ve tvým věku tendence k emocionální zranitelnosti. Zkrátka občas bereme tyhle věci až moc vážně.“

„Jako v jakým smyslu?“

„Jako že se beznadějně zabouchnem do první hezký holky, na kterou narazíme. Jako že zahoříme šílenou láskou s katastrofálníma následkama pro všecky kolem.“

„A tobě se to stalo taky?“

„To víš že jo. Jednoho dne si o tom můžeš všecko přečíst v těch pamětech.“

Měl sem problém představit si tohohle chlápka jako nadrženýho puberťáka. A rozhodně to musí bejt dost nechutný, číst si o jeho milostných dobrodružstvích v dobách temnýho středověku.

Naštěstí měl ve svým bytě dva pokoje, takže sem měl kde přespat. Zato jenom jednu koupelnu. Doma v Terre Haute sem se nikdy nemusel o koupelnu s nikým dělit. Vyčlenil pro mě můj osobní ručník, kterej nevypadal nadvakrát čistě. Zeptal sem se ho, jestli jsou ty švábi schopný vlízt za člověkem i do postele.

„Ne, Nicku, většinou preferujou vlhký temný místa jako kuchyně a koupelny.“

„A kolik počítáš, že jich tu asi tak je?“

„V týhle budově minimálně několik tisíc. Milion to nejspíš nebude.“

Do hajzlu! Kdybych já disponoval jeho financema, tak bych v týhle zasraný díře nestrávil už ani pět minut. Začínal sem ho podezřívat, že je to stejnej škrt jako můj exfotřík.

Popřál sem mu dobrou noc a uvelebil se v proleželým dvojlůžku. Doufal sem, že jejíma předchozíma nájemníkama nebyli svrabem prolezlí heroinový feťáci nebo závisláci na metu. Zpoza zdi sem ho slyšel, jak zalízá do postele. A pak sem zaznamenal, že mu zvoní telefon a on se s někým dlouze vybavuje. S mojí mámou nebo tou nasranou manželkou nejspíš ne, protože jeho hlas zněl docela přívětivě. Většinu slov se mi rozeznat nepodařilo, akorát sem ho párkrát zaslech říct: „Anglicky, prosím.“ Takže je docela dobře možný, že můj novej tatík má nějakou koc v zahraničí. Pak sem usnul.

ČTVRTEK, 21. KVĚTNA

Máma mi volala brzo ráno, když sem ještě ležel v posteli. Řek sem jí, že je hnusnej zrádce.

„Musela jsem to udělat, miláčku,“ přesvědčovala mě. „Chtěla jsem, abys strávil trochu času se svým tátou a měl šanci ho poznat. Bylo mi jasný, že by s tebou nejspíš nechtěl nic mít, kdybych tě tam takhle nenechala.“

„Mohlas mě aspoň varovat.“

„Ne, to si nemyslím. Nesouhlasil bys. Jak se k tobě chová?“

„Ujde to. Povídal, že brnkne poldům, ale myslím, že to neudělá.“

„Samozřejmě že ne, miláčku. Ví, že jsi jeho syn. Vždycky ses mu podobal. A v poslední době čím dál tím víc.“

„Kde jsi?“ zeptal jsem se.

„Na odpočívadle v Novém Mexiku. Neříkej mu, že jsem volala.“

„Tak jo, když to říkáš.“

„Miluju tě, Nicku. Znamenáš pro mě všecko. Už brzo budeme spolu. Slibuju.“

„Tak jo, když to říkáš.“

„Dávej na sebe pozor. Pošlu ti peníze, až budu moct.“

„Tak jo. Dávej bacha při řízení. Ne že usneš a rozflákáš se o strom.“

„Díky. Zatím se cítím v pohodě. Vážně se těším na tu novou práci.“

„Jasně.“

Nato se mi ještě párkrát svěřila, že mě miluje, než konečně zavěsila. Ještě pořád sem byl na ni naprdnutej, ale nejspíš se jí podařilo poněkud umáznout ten včerejší „neexistenční“ vzkaz.

Osprchoval sem se a oblíkl. Můj „spolubydlící“ ještě pořád chrápal. Nakouk sem do kredence, jestli tam nemá nějaký cereálie. Jenom Grape Nuts pro starochy a něco s názvem „nugety ze lněnejch semínek“. Tohohle by se nedotkli ani švábi. A tak sem si uklohnil toast a zíral z okna, dokud tatík nevstal.

„Co bys řek na snídani v Beverly Hills?“ zeptal se.

„Proč ne.“

Auťák měl zapakovanej v garáži pod budovou. Očekával sem sešlou skrblíkovskou toyotu, ale byl to stařeckej stříbrnej lincoln model Town Car. Čisťounkej jak ze škatulky a navíc opatřenej luxusním interiérem. Rádio bylo naladěný na NPR, kde hráli klasickou hudbu. Nuda, ale na ladicí čudlík sem mu radši nešahal.

Ta restaurace se nacházela v hotelu s růžovou štukaturou, kterej se schovával za lesem palem. Usadili sme se venku na terase kousek od bazénu. Na plavce bylo ještě moc brzo. Akorát nějakej Mexikánec v načančaný uniformě tam vybíral dlouhou tyčí listí. Můj novej taťka si objednal kafe a ovesný vločky pro starý fotry, já si dal super omeletu s avokádem a sejrem, o kterým sem nikdy neslyšel.

„Máš něco v plánu, Nicku?“ zeptal se a nandal si lžičkou na ty vločky čtyři rozinky.

Jako co? pomyslel sem si. Vykvákli se na mě oba rodiče, přespávám u naprosto cizího člověka, a to se ode mě ještě čeká, že mám společenskej diář plnej?

„Docela rád bych se šel mrknout na oceán,“ odpověděl jsem. „Nikdy dřív sem ho neviděl.“

„Tys ještě neviděl oceán!“

„Ne. Jenom Michiganský jezero. To vypadá tak trochu jako oceán.“

„Michiganský jezero není žádnej oceán. No dobře, dneska můžeme zajet do Venice.“

„Venice, to jako italský Benátky?“ zeptal sem se s nadějí v hlase.

„Ne, my tu máme taky jedno město toho ména. I když je to o poznání menší historickej klenot než ta italská verze. Jaká je ta tvoje omeleta?“

„Ujde.“

„Po snídani zavolám svýmu právníkovi,“ oznámil. „Shelly dělá do zábavního průmyslu, ale snad mi dokáže doporučit někoho schopnýho přes rodinný právo. Ten tvůj pan Davidson je byznysmen, majetnej chlap. Akorát potřebuje, aby mu někdo připomněl jeho zákonný závazky. Nemůže se jenom tak vyhnout odpovědnosti poskytnout ti domov.“

„Ale já s ním bydlet nechci, Nicku. Ten chlap je děsnej vůl. A když teď navíc ví, že nejsem jeho syn, je na mě ještě hnusnější.“

„Víš, Nicku, možná ani jiná alternativa neexistuje. Nějak si nedovedu představit, že bys moh bydlet se svojí mámou. Pokud má, jak jsi říkal, v úmyslu pracovat na výletní lodi, zůstával bys na dlouhou dobu v Miami docela sám a bez dohledu.“

„A co je na tom špatnýho? Dokážu se o sebe postarat. Nejsem žádný děcko.“

„Je ti teprv patnáct, Nicku. Ze zákona jsi nezletilej. Potřebuješ ve svém životě dospělého poručníka.“

„No a co vy?“ nadhodil jsem. „Choval bych se slušně. Neotravoval bych vás.“

„Už jsem něco takovýho jednou udělal, Nicku. Vychovával jsem pubertálního syna. Za to by měli rozdávat medaile. Díky bohu už je Scottovi dvaadvacet a vede si dobře. Naštěstí se mu nepodařilo mě dohnat k naprostýmu šílenství. Jenže nejsem připravenej na další cestu po týhle dálnici do pekel.“

„On vystupoval v tom vašem sitcomu, že jo?“

„Ano, hrál mýho syna. Teď účinkuje na kabelovce v seriálu ‚Naftař‘ o dělnících, co hledaj nový ropný vrty. Baví ho to, i když tráví spoustu času v Bakersfieldu, kde se to točí.“

„On tam bydlí?“

„Ne, má byt v Brentwoodu. Není to odsud daleko. Žije s Azurou Prestonovou, ale mám pocit, že jim to spolu moc neklape.“

„Pokud se s ní rozejde, tak bych se třeba moh nastěhovat k němu,“ navrhnul sem. „Je to konec konců můj nevlastní brácha.“

„Tahle záležitost ještě není ani zdaleka rozhodnutá, Nicku. A on by nebyl schopnej na tebe dohlížet. Nejspíš bych mu nesvěřil ani mrňavýho psa. Nebylo by to zas tak špatný, Nicku – vrátit se do Indiany. Je to jenom na tři roky. Potom ti bude osumnáct a odejdeš na vysokou.“

„Jasně. A tobě by to tak naprosto vyhovovalo, kdybys byl v mým věku? Ty by ses vrátil, abys moh žít dalších pár roků s chlapem, kterej tě nesnáší?“

Začervenal se a sklopil oči k tomu svýmu ovesnýmu sajrajtu.

„Když já byl ve tvým věku, Nicku, totálně jsem se vymknul jakýkoli kontrole. Proto jsem taky tehdy před lety skončil u soudu pro mladistvý delikventy. Nejsem zrovna modelový příklad toho, co by měl člověk podnikat v patnácti letech.“

„Tak potom víš, čím si procházím. Chápeš mý problémy.“

„Jo, Nicku. Já to chápu. Chápu to moc dobře.“

Postupně se dostavovali další strávníci a dva z těch staříků (tatíkovi kámoši) ho přišli pozdravit. Oba vyzvídali, jestli sem jeho syn nebo vnuk. V obou případech vykoktal dost nepřesvědčivý popření. Takže možná je ve skutečnosti on ten notorickej neplatič, kterej by si měl promluvit s právníkem vo převzetí svejch rodičovskjech povinností.

K oceánu sme se nakonec nedostali. Volal mu jeho agent, že prej by se s ním rád sešel nějakej producent. Odsvištěli sme si to zpátky do jeho bytu, aby se moh oholit a převlíct. Jako obvykle nechal svůj telefon na stolku vedle dveří spolu s klíčema. Zatímco se pilně činil v koupelně, přiložil sem naše mobily k sobě, napojil se na ten jeho a nahrál si telefonní seznam. Použití aplikace, kterou Jayden schrastil na svý oblíbený pirátský webový stránce, mi trvalo ani ne třicet vteřin

Když se zase vynořil, vypadal o něco míň prošedivělej. A taky si sčesal vlasy tak, aby zredukoval tu blyštivou přistávací dráhu na čele. Řek sem si mu o padesát babek.

Kroutil se, ale ne zas tak děsně jako můj exfotřík, kterej reagoval na žádost o peníze, jako bych po něm chtěl ledvinu a větší část jater. Vytáhl šrajtofli a vylovil z ní osamělou dvacku.

„Tohle by ti mělo vystačit, dokud nerozhodneme, co s tebou,“ prohlásil.

Poděkoval sem mu a požádal o klíč ke dveřím.

To znamenalo pro mýho novýho tatíka další krízi. Chvíli pokašlával a něco blekotal, než z kuchyňský zásuvky vyšťáral klíč.

„Chystáš se někam?“ zeptal se.

„Napadlo mě, že bych omrknul centrum. Vypadá to, že se tam dá dojít pěšky.“

„No dobře, ale drž se hlavních ulic. Zavolej mi, kdyby ses ztratil. Neměl bych být pryč moc dlouho.“

„Jasně.“

Naše první rozloučení. Tvářil se, jako že zvažuje, jestli mě má obejmout, ale nakonec se toho plánu vzdal. Když odešel, důkladně sem byt prošmejdil, ale nenašel nic moc zajímavýho. Jako by se sem nastěhoval se dvěma kufry hadrů a to bylo všecko. Ten chlap tady žije jako pan Anonymní. V šatníku měl velkou cestovní tašku napěchovanou neotevřenýma dopisama. Pošta od fanoušků. Pěkná halda jich dorazila z Portugalska.

Zapnul sem jeho laptop, ale přístup blokovala žádost o heslo. Jaká škoda. Nevadilo by mi nakouknout do těch deníků z dob, kdy byl na štíru se zákonem.

Projel sem si jeho telefonní seznam. Měl tam i pár slušnejch hollywoodskejch hvězd. Nakonec se z něho ještě fakt vyklube nějaký velký zvíře, i když při pohledu na něj byste to nepoznali. Měl tam seznamy bab v Argentině, Francii, Český republice, Japonsku a Rusku. Hotovej mezinárodní playboy. Pod Scottem Twispem si poznačil i číslo na Azuru, tak sem jen ztěžka polkl a vytočil ho. Zvedla to při druhým zazvonění.

„Uf, ahoj,“ řekl sem. „Tady je bratr Scotta Twispa.“

„Scott žádného bratra nemá. To volá nějaký pošuk? Kde jste sehnal moje číslo?“

A tak sem ze sebe váhavě vykoktal stručný shrnutí nepravděpodobnejch událostí uplynulýho týdne.

„To bydlíš v tom hnusným bytě plným švábů?“ zeptala se.

„Hm, jo. Pan Twisp, teda chtěl sem říct táta, zrovna odkráčel na schůzku s nějakým producentem.“

„Tak jo, zůstaň kde jsi! Hned tam budu!“

Páni, tak ona za mnou přijede Azura Prestonová osobně. Ta představa mě až trochu vyděsila. Je to v podstatě taková hollywoodská královská veličina, jelikož její fotřík je nejspíš ten nejznámější herec, co nikdy nezískal Oskara.

Zaklepala na dveře o dvacet minut později. Je ještě o pořádnej ždibec krásnější (a taky drobnější), než vypadá v bedně. Modrý, úchvatně modrý voči, ze kterejch člověk divže neoslepne, když se do nich koukne. Jestli žárlím na svýho nevlastního bráchu, že žije na hromádce s touhle bohyní? Kleje papež latinsky?

Naprosto cizí ženská, a přesto mě srdečně přivinula v náručí.

„Hned je vidět, že jsi Twisp,“ poznamenala, když mě přejela pohledem. „Trochu se podobáš Scottovi, ale máš hezčí pleť.“

„Máma má bezvadnou pleť,“ připustil jsem.

„To je dobře. Nikdy není od věci rozředit twispovské geny. Koukám, že máš i twispovskou postavu. Nejste zrovna plemeno obrů.“

„Jsem stejně vysokej jako Scott?“

„Ne tak docela. Řekla bych, že má na tebe nějaké tři čtyři cenťáky k dobru, ale počítám, že to ještě doženeš. Hraje svalnatého naftaře, ale ve skutečném životě by pochopitelně u žádný party, co dělá na ropném vrtu, nevydržel ani pět minut. Jak by zahlídli jeho směšnou postavičku, popadali by smíchy z vrtný věže.“

„Pan Twisp říká, že se vy dva možná rozejdete.“

„On by si to přál. Nikdy se mu nelíbilo, že žiju s jeho synem. Myslí si, že jsem do větru a že zlomím Scottovi srdce. Jenže to já ve skutečnosti dělám, co můžu, aby nám to fungovalo. To Scott přece právě v tuhle chvíli oblažuje svou přítomností holky v Bakersfieldu.“

„Pochybuju, že by se v Bakersfieldu našla nějaká, co by se ti vyrovnala.“

„Díky, Nicku. To bylo milé. Kéž by to tvůj táta viděl stejně. Vlastně by mi měl děkovat. Proč myslíš, že se ten jeho seriál udržel tolik sezón? Lidi si ho nepouštěli, aby ho viděli žonglovat a předvádět pořád dokola Amose a Andyho, na to si můžeš vsadit.“

„Já koukal na ten sitkom kvůli tobě,“ přiznal sem.

„Hezké, že to říkáš.“

„Účinkuješ teď v nějakým televizním seriálu?“

„Ne, snažím se soustředit na filmovou dráhu. Objevila jsem se ve filmu ‚Zombie debutantky‘. Hrála jsem tam jednu tu bohatou živou mrtvou debutantku.“

„Jasně. Chtěl sem se na to jít kouknout, ale oni to u nás doma v multikinu moc dlouho nedávali.“

„No, ono se to vlastně nedávalo moc dlouho nikde, bohužel. Příští měsíc vyrážím do Bozemanu natáčet western.“

„Fakticky? Dneska už se moc westernů nedělá.“

„Já vím. Tohle je jeden z těch pokusů o nové alternativní uchopení žánru. Hraju tam takovou upjatou učitelku, ale namísto abych byla milá a panenská, tak jsem ta největší štětule ve městě. Beru všecko: kovboje, Indiány, Mexičany, kněze deptaného pocitem viny, místního opilce, chromého i vetchého starce, na co si vzpomeneš.“

Nedokázal sem si pomoct, v tu chvíli sem si děsně přál, aby brala i na mě.

„To vypadá na, ehm, náročnou roli.“

„Měla by to být sranda. A navíc si oživím své jezdecké umění. Tak jo, seber si své věci a jdeme.“

„Uf, a kam jako jdeme?“

„Pryč ze Švábího motelu, to je jistý!“

Nechal sem na kuchyňským stole lísteček, že sem v pořádku a že mu brnknu. Azura mi pomohla odnést bágly do jejího velkýho černýho linkolnu SUV.

„To jezději všichni v L. A. v linkolnech?“ zeptal sem se.

„Tenhle mi koupil táta. Tvrdí, že v dnešní době potřebuješ být chráněný co největším množstvím plechu, protože všichni při řízení posílají esemesky. Tímhle způsobem přišla o život i tvoje babička.“

„Moje babička posílala esemesky?“

„Ne, přecházela ulici v Oaklandu a srazil ji řidič, co nedával pozor.“

Páni, takže veškerý moji současní i bejvalí prarodiče padli za oběť dopravním nehodám. Navzdory týto skutečnosti Azura bez ustání koukala na svůj telefon a posílala esemesky pokaždý, když naskočila červená. Zakrátko sme nechali veškeré známky ošuntělosti za sebou a vjeli do čtvrti oplývající ostentativním blahobytem. Když sme zastavili před luxusním moderním bytovým domem, zazvonil jí telefon. Podala mi ho.

„Ehm, haló,“ řekl sem zkusmo.

„Zdarec, brácho!“ zaryčel srdečně čísi hlas. „Zee už mi odtextovala tu skvělou novinu.“

„É, a to má bejt kdo, ta Zee?“

„Ta nádherná modrooká slečna, co tě zachránila před naším nuzáckým fotříkem. Divnej týpek, co?“

„Mně přijde v pohodě. Seznámil sem se s ním teprv včera.“

„Kéž bych moh říct to samý. Znám ho dvaadvacet dlouhatánskejch let naplněnejch samejma radostma. Tak jak k tomu vlastně přišel, že tě zplodil?“

„Vím já. Zatím mi to neprozradil. Máma dřív dělala showgirl v kasinu Normandie.“

„No, tak tím se to vyjasňuje. On tam makal celý věky. A nejspíš to nebyla pořád jenom samá práce. Tak řekni Zee, že jedu domů. Můžou to se mnou natočit zítra. Budu tam za pár hodin. Seznámíme se a porovnáme poznámky.“

„Tak fajn.“

„Neboj, brácho! Bejt Twisp není zas až tak zlý!“

„Když to říkáš.“

Zavěsil.

„Myslím, že to byl Scott,“ poznamenal sem.

„Jasně že byl,“ zahihňala se. „Je celý bez sebe štěstím, že se s tebou seznámí.“

Bydleli v luxusním dvoupodlažním loftu, kterej vypadal, jako by vypadl z nějakýho módního časáku. Ve středu bylo prosklený atrium se zapuštěnou vířivkou a miniaturním lesíkem květináčů s kapradinama. V nejmenším to nepřipomínalo ty pronajímaný byty v Terre Haute. Složili sme moje tašky a zašli do Azuřiný oblíbený restaurace za rohem. Pořád sem byl ještě plnej od snídaně, tak sem následoval jejího příkladu a objednal si salát s uzeným pstruhem.

Vykládali sme si o mý cestě na západ a včerejších událostech.

„Páni, tak tvoje máma tě vyklopila u úplně cizího chlapa,“ kroutila hlavou. „To nejspíš zabolelo, co?“

„Povídala, že jinak by se mnou nechtěl mít nic společnýho.“

„Nejspíš tomu chlapovi vidí až do žaludku. Držíš vidličku zrovna jako Scott: s rukojetí mezi ukazováčkem a prostředníkem.“

„Přijde mi, že takhle je to bezpečnější.“

„Jasně. Oba jste dokonale připravení odrazit veškerý útoky zlodějů vidliček.“

Protože sem ji nechtěl nudit líčením svýho otravnýho života, zeptal sem se jí, jaký to je vyrůstat s tak slavným otcem. Vyprávěla mi o svým dětství a velkým rodinným rozvratu před sedmi rokama, když její táta opustil mámu a vrátil se ke svý první ženě.

„Nenávidíš ji?“ zeptal sem se.

„Nenávidět Apurvu? Bože, to ne. Je to ta nejmilejší osoba, jakou jsem kdy poznala. Ani se mi nechce věřit, že od ní táta vůbec odešel. Kdyby měl tehdy aspoň špetku rozumu, tak bych tady vůbec nebyla.“

„No, já sem teda rozhodně rád, že tu jsi.“

„Ale ale, tak ty se taky vyznačuješ tím twispovským genem neodolatelného šarmu. Radši bych si měla dávat majzla.“

Ještě sem svýho nevlastního bráchu ani nezahlíd a už si toužím uzurpovat jeho místo v životě.

Někteří lidi kolem po nás po očku pokukovali, nejspíš že poznali Azuru. Zachovávali ale důstojnej klid a neotravovali ji. Zatáhla za mě oběd, což byla klika, jelikož ten nepatrnej salátek stál šestadvacet babek. Když sme se vrátili do bytu, nechala na telefonu mýho novýho tatíka následující vzkaz: „Ahoj, strejdo Nicku. Zastavila jsem se u tebe, abych tě pozdravila, a narazila na tvého jmenovce Nicka. Pozvala jsem ho k nám. Scott přijede dneska večer, jestli se chceš zastavit. Opatruj se!“

„On je Nick Twisp fakticky tvůj strejda?“ zeptal sem se.

„To ani náhodou. Ale je mi trochu nepříjemné říkat mu Nicku a pane Twispe zní zas moc formálně. A tak mu říkám strejdo. Jemu to podle všeho nevadí.“

Azura musela jít na hodinu pilates a já zůstal v bytě s tím, že budu „odpočívat“. Pochopitelně sem čas strávenej o samotě využil k slídění. V jejich ložnici spousta zarámovanejch fotek našeho pohlednýho párku a dalších samejch krásnejch lidí. Všichni vypadali elegantně a zazobaně. Ne jak ta pestrá směska závisláků na koblihách v rodině mýho exfotra. Obří postel se zásuvkama dole. Na jednom nočním stolku knížka o paleo dietě a na druhým životopis Billyho Wildera. Další dva pokoje: jeden s posilovacíma strojema a profesionálně vypadajícíma činkama. V druhým byly police s knížkama, dva stoly s počítači a rozkládací gauč. Knížky se od pohledu dělily do dvou kategorií: herectví, herci a filmovej průmysl nebo dieta, zdraví a cvičení. Kromě toho tam byla jedna police celá zaskládaná průvodci po L. A. Tyhle lidi teda rozhodně nemají problém zjistit, kam si vyrazit a kde se najíst. Ani nemluvě o tom, co jíst a jak se správným cvičením zbavit nabranejch kil.

Scott se ukázal o hodně dřív, než ho Azura čekala. Jezdí dost rychle, ale na druhou stranu taky pilotuje červený Porshe 928. Nejspíš platí za pojistku na auťák víc, než já vydělám za celej život. Odhodil svoji tašku, políbil Azuru a mě bratrsky objal. Vypadal stejně jako v telce a byl o poznání nabušenější. Ne nějak nechutně přesmíru vyvinutej jako všichni ti kulturisti, ale svalnatější než většina chlapů jeho rozměrů.

„Páni,“ řekl, když si mě důkladně prohlíd. „Tak po světě běhá další Nick Twisp.“

„Ehm, já sem vlastně Nick Davidson,“ podotkl sem.

„Rád tě poznávám, Nicku,“ odpověděl.

„Ozval se ti táta, miláčku?“ zeptala se Azura.

„Ozval, Zee. Je naštvanej. Chce mýho novýho brášku zpátky, a to pokud možno okamžitě. Řekl jsem mu, že nemůžu sloužit. Že se musíme napřed poznat. Myslím, Nicku, že doufá, že tě posadí na autobus zpátky do Indiany, než vůbec někdo zjistí, že jseš tady.“

„Mám takovej pocit, že ho můj příjezd zrovna moc nepotěšil,“ připustil sem.

„No, teď už je kočka z pytle venku,“ prohlásil Scott. „Chceš se vrátit do Indiany?“

„V žádným případě! Ani náhodou!“

„Tak potom nemusíš,“ řek Scott. „V tomhle státě neexistuje zákon o nucený extradikci do Indiany.“

Následovala desetiminutová diskuse na téma, kam pudem na večeři. Při tý příležitosti sem přiznal, že sem nikdy neviděl oceán. To zúžilo náš výběr na Santa Monicu nebo Venice. Nakonec se rozhodli pro mexickou restauraci s korejským šéfkuchařem blok od pláže v Santa Monice. Scott nás tam odvezl v Azuřině SUV. Šrajtofli a další nezbytnosti si nacpal do kožené pánské tašky (spíš kabelky), ale snažím se nad to povznést.

V tý restauraci se muselo na stoly čekat, ale nás usadili hned. Nejspíš lidi takhle podlízají celebritám imrvére, i když mi není vůbec jasný, proč to dělaj. Partička krasavic u sousedního stolu se na Scotta usmívala, syčela a bučela. Oplácel jim úsměvy a přátelsky mával.

„Proč na tebe bučej?“ zeptal sem se. „To hraješ tak mizerně?“

„Koukám, že sis ‚Naftaře‘ ještě nikdy nepustil, co?“ odvětil.

„Ehm, vlastně ne.“

„Hraju zkaženýho syna majitele společnosti. Jsem děsně zákeřnej a furt kuju nějaký pikle.“

„Je to prvotřídní krávovina,“ dodala Azura. „Myslím, že to negativně ovlivňuje jeho osobnost.“

„Doufám že ne,“ zasmál se Scott.

Zatímco sme čekali na jídlo, probírali sme můj nudnej život v Indianě. Scott se zeptal, jestli tam mám nějaký sourozence.

„Ne, sem jedináček.“

„Takže si tvoje máma nejspíš spočítala, že její starej střílí slepýma,“ usoudil Scott. „A tak uhnala našeho tátu, protože chtěla děcko.“

„To je možný,“ připustil sem. „Ale proč by si vybrala zrovna jeho?“

„Dobrá otázka,“ odpověděl. „Jenže na druhou stranu, on existuje docela fanatickej fanklub Nicka Twispa. A většina jeho členů jsou baby.“

„Dlouhý roky býval ve Vegas ohromná hvězda,“ přidala se Azura. „Určitě se tam našla spousta ženských, kterým připadal přitažlivý.“

Pověděl sem jim o tom jeho telefonickým cukrování včera večer, pravděpodobně s přítelkyní, která brebentí nějakým cizím jazykem.

„Mohla by to být nějaká jeho ženská,“ připustil Scott, „ale nejspíš to bude naše sestra Nerea z Argentiny.“

„My máme ještě ségru?“ zeptal sem se překvapeně.

„Máme dvě sestry – i když teda nevlastní – dvojčata. Je jim osumatřicet, což znamená, že se stal tatíčkem zhruba tak ve tvým věku. Nerea vede cirkus v Argentině. Miren se provdala za nevlastního bráchu našeho bratrance Tylera Twispa, Rydera Ohlmana. Dřív vlastnil velkou společnost na výrobu džusů, ale prodal ji a teď neohroženě investuje do kapitálovejch projektů s Tylerem.“

„Tenhle Tyler Twisp, to je ten jednonohej miliardář, co vlastní fotbalovej tým Rudejch obrů?“ informoval sem se.

„Přesně ten,“ přitakal Scott.

„Býval to jediný jednonohý miliardář na světě,“ poznamenala Azura. „Jenže nějaký ruský oligarcha urazil Kreml a loni mu za záhadných okolností prostřelili koleno. Takže mu taky museli ufiknout nohu.“

„Měl bys vědět, že náš táta ty svoje dcerunky přímo bezmezně zbožňuje,“ pokračoval Scott. „Furt jim vyvolává. Velká škoda, že ses nenarodil jako holka, Nicku. Určitě by ses dočkal daleko vřelejšího přivítání. Rozhodně by se tě nesnažil co nejrychlejc šoupnout do autobusu zpátky na Středozápad.“

Toho dne sem jedl už potřetí v restauraci. Jídlo bylo ostřejší, než na jaký sem zvyklej, ale většinu jsem toho zpucoval, abych nepůsobil nezdvořile. Zeptal sem se jich, jestli vědí, proč se Nick Twisp jakožto zazobaná celebrita rozhodl žít zrovna ve švábama prolezlým kvartýru v pochybný čtvrti L. A.

„Myslím, že se snaží vyvolat výčitky svědomí ve Scottyho mámě,“ řekla Azura. „Akorát že to nefunguje.“

„No, možná to přece jenom trochu zabírá,“ namítl Scott. „Nejsem si ale jistej, že mu jde zrovna o tohle. Probíral jsem to s Tylerovou manželkou Umou, a ta je psycholožka. Náš děda byl spiťar, kterej dožil v chudinský čtvrti v centru L. A. A Uma si myslí, že náš táta možná podvědomě dospěl k rozhodnutí, že bude svýho otce následovat po stejný dráze. Lidi to občas dělávají.“

„Takže on nasává?“ zajímal sem se.

„Pokud jsme si všimli, tak ne,“ připustil Scott. „Ale my ho zas tak často nevídáme. Včera pil?“

„Nic takovýho sem nezaznamenal. Taky sem mu necítil chlast z dechu ani nikde neviděl žádný flašky.“

„No, to vážně rád slyším,“ poznamenal Scott. „Řekl bych, že nemá do čeho píchnout, co skončil ten jeho televizní sitkom.“

„A navíc přestal žonglovat,“ dodala Azura. „A jako o herce se o něj zrovna neperou.“

„Postavme se tomu čelem,“ prohlásil Scott. „Táta nutně potřebuje rozjet novou kariéru.“

„Nebo do svého života dostat nový impulz,“ nadhodila Azura a ukázala na mě.

Po večeři sme si vyrazili na santamonický molo okouknout oceán. Vypadal jako Michiganský jezero, akorát vlny byly o trochu větší. Vyblejsknul sem si mobilem západ slunce a fotku poslal Jaydenovi. Potom zazvonil Scottovi telefon a on mi ho předal.

„Ahoj, Nicku. Tady je Nick,“ oznámil můj novej tatík.

„Aha, ahoj.“

„Máš v plánu se dneska večer vrátit?“

„Uf, myslím, že zůstanu u Scotta.“

„Dobře. No nic, promluvíme si spolu zítra.“

„Uf, tak jo.“

„Fajn. Dobrou noc.“

Vrátil sem telefon Scottovi.

„Byl naštvanej?“ zeptal se.

„Já nevím,“ řekl sem. „Vyjadřoval se dost stručně a zněl zasmušile.“

„Pasivní agresivita,“ poznamenal Scott. „Na to si zvykej. Tohohle se od něj dočkáš ještě hodně často.“

PÁTEK, 22. KVĚTNA

Strávil sem noc na rozkládacím gauči u Scotta a Azury. Časně ráno mě vzbudilo vyzvánění mýho telefonu. Byl to exfotřík z Indiany, kterej volal, aby se omluvil. Že prej je mu líto, že se choval „dětinsky“. A že teď chce „svoji rodinu zpátky“. Povídal, že volal mámě, ale nepodařilo se mu s ní spojit. Ještě štěstí, že když se ve Vegas sprchovala, projevil sem dostatek předvídavosti, abych jí na telefonu zablokoval všecka jeho čísla.

„Sorry, tati,“ řek sem. „Dala to znova dohromady s mým pravým tátou. Myslím, že se zasnoubili.“

„Jak je to možný?“ rozčílil se. „Vždyť je pořád provdaná za mě!“

„Jasně. No, zrovna odjeli, aby to probrali s právníkem.“

„Cože! Kdo je ten chlap? Jak se jmenuje?“

„Ehm, to nesmím říct.“

„Tedy, vyřiď jí, aby mi zavolala, hned jak se vrátí.“

„No jo, tak dobře.“

„Jste ve Vegas? Kde bydlíte?“

„Jsme někde poblíž Las Vegas, ale nesmím ti říct kde.“

„Dobře, jedu tam. Vyřiď matce, že se uvidíme dnes odpoledne.“

„Ehm, tati, nemyslím, že by tě chtěla vidět. Na tvým místě bych se s tou cestou ani neobtěžoval.“

„Už vyrážím, Nicku! Tohle se musí vyřešit. Neboj se, chlapče, vrátíš se zpátky včas, abys mohl v pondělí nastoupit do školy.“

To víš že jo, celej žhavej. Na to, abych randil s Avery, sem pořád moc malej, a navíc je v pondělí závěrečná písemka z geometrie.

„Vážně nejezdi, tati! K ničemu by to nebylo!“

Jenže on už mezitím zavěsil. A tak sem vytočil mámino číslo. Když to zvedla, její hlas zněl ospale.

„Ahoj, miláčku,“ pozdravila, „jsi v pořádku? Něco se přihodilo?“

Svěřil sem se jí, že mi právě volal její starej.

„A co chtěl?“

„Že prej sečetl všecky prachy, co do mě za ty roky nalil. Má v úmyslu zažalovat tě o celou částku plus úroky.“

„To je ale krysa! Vůbec nechápu, že jsem v manželství s tím chlapem mohla promarnit tolik let.“

„Mám takovej pocit, že se tě snaží vystopovat, mami. Vykecalas někomu v Normandii, kam máš namířeno?“

„Pár lidí to ví. Měla bych je obvolat a požádat je, aby nic neříkali, kdyby zavolal?“

„Udělej to hned, mami. Kde vůbec jsi?“

„V motelu někde v Texasu. Ta dlouhá jízda mě totálně vyčerpala.“

„Možná bys radši měla nechat telefon vypnutej. Pro případ, že by se tě snažil vysledovat přes něho.“

„Ale jak zůstaneme ve spojení my dva, miláčku?“

„Až dorazíš do Miami, sežeň si novej mobil. Nebo aspoň nový číslo.“

„Dobře, to bych nejspíš mohla. A jak vycházíš s panem Twispem?“

„Skvěle,“ zalhal sem. „Myslím, že si mě přímo zamiloval.“

Nechápu, proč by se po patnácti letech, kdy se choval jako nesnesitelnej vůl, měl můj exfotřík najednou proměnit ve starostlivýho otce rodiny. Takovýhle nedůsledný rodičovský chování vám dokáže fakticky pořádně zamotat šišku. Moje situace se tím stává ještě víc na pováženou. Dospěl sem k jedinýmu možnýmu závěru: musím si Nicka Twispa začít trochu předcházet.

Osprchoval sem se a nasadil sadu StopPotů, který mi věnoval Scott. Jedná se o tenký elektronický disky, který se připevní na chloupky v podpaží a měly by eliminovat pohoršlivý pachy. Scott je tak přesvědčeným zastáncem StopPotů, že vlastní část společnosti. Vlastně si to svoje porsche koupil v devatenácti za dividendy z akcií SP.

Potom, co nám Azura připravila snídani z organických vajec od slepic z volnýho výběhu a dusičnanů prostý slaniny z vepříků vykrmovanejch výhradně trávou (žádnej toast: příliš mnoho sacharidů), oznámil sem jim, že bych se měl vrátit zpátky „k taťkovi“.

„Nemusíš tam chodit, Nicku,“ namítl Scott. „Napadlo mě, že bysme si dneska dopoledne mohli trochu máknout na mých strojích.“

„Scott posiluje každý den,“ vysvětlila Azura. „Snaží se vypadat jako pivem odkojený texaský křupan.“

„Texaský křupani nemají takovou valchu jako já,“ namítnul.

„Se Scottovýma břišníma svalama bys mohl brousit žulu,“ pochlubila se a usrkla svýho bylinkovýho čaje.

Jasně, pro Scottovy břišní svaly bych vraždil, ale rozhodně sem tam nehodlal zůstat a máknout si na jeho strojích. A tak mě odvezl v SUV zpátky do toho ghetta (moje bágly by se do porsche nevlezly). Můj novej tatík zrovna umejval nádobí od snídaně, když sme se sami vpustili do jeho bytu. Zdál se bejt překvapenej, že nás vidí.

„Ahoj, tati,“ pozdravil Scott. „Tady tvůj syn už se nemoh dočkat, až se vrátí domů.“

„On ale ne –“ začal Nick, ale v půlce se zarazil. „Ehm, nedorazil včas na snídani.“

Jen těsně mě minula další střela z kategorie „neexistenčních“ vzkazů.

„To neva,“ řekl Scott, odložil moji tašku a kecnul si do křesla. „Už jsme jedli. Slyšel jsem, že ses sešel s ňákým producentem.“

„Že prej producent,“ odfrknul si můj NTVD (nejmenší tatík všech dob). „Nenatočil ještě jedinej film a je to tak pět minut, co vylezl z filmový katedry Jihokalifornský univerzity.“

„Na co tě potřeboval?“

„Točí nějaký slasher. Měl bych tam žonglovat s nožema a pak s nima propichovat uječený členky univerzitního sesterstva.“

„Cos mu na to řek?“ zajímal se Scott.

„Řekl jsem mu, aby mi zavolal znova, pokud se mu podaří zafinancovat rozpočet.“

Azura měla pravdu. Můj zřejmě pravej tatík rozhodně potřebuje novou kariéru. Možná něco zdraví prospěšnýho a nenáročnýho jako třeba doručovat poštu. Nebo prodávat použitý Town Cary jinejm starejm lidem.

„Dali byste si kafe, kluci?“ zeptal se. „Můžu uvařit čerstvou várku.“

„Jasně, proč ne,“ přitakal Scott. „Děláš na těch svých pamětech?“

„Snažím se,“ řek Nick, zatímco vyndaval ze sítka kávovaru cosi značně podezřelýho. „Nejsem si jistý, co tam nechat a co vyházet.“

„No, pokud chceš tu knížku prodat, tak tam hlavně nech ty pasáže o sexu a závažnejch trestnejch činech,“ poradil mu Scott.

„Budu to mít na paměti.“

Nalil tři hrnky kávy a položil před nás tác s miniaturníma koblihama. Žádný otisky švábích paciček sem nikde nezahlíd, ale vím se skálopevnou jistotou, že podobný zákusky sou v hmyzím království vysoce ceněný. I tak sem jich ale pár uzmul.

„A teď k mámě mýho bráchy,“ řekl Scott, „kdes na ni narazil?“

Nick vypadal, že ho prudí jak Scottova otázka, tak fakt, že mu zabral to olezlý křeslo. Nakonec se posadil vedle mě na žmolkovitej gauč.

„Rozhodně si nemyslete, že bych měl ve zvyku sexuálně obtěžovat tanečnice v Normandii.“

„Tím sem si jistej,“ ušklíbl se Scott.

„Měl jsem letní angažmá u jezera Tahoe,“ pokračoval tatík. „Někdy před šestnácti roky. Na dva tejdny. Moje stálá asistentka Suzy tam jet nechtěla. Měla naplánovaný kempování s jedním vyžírkou, co s ním tehdy chodila. Kerri Davidsonová viděla moje představení spoustakrát, takže dobře věděla, jak se to dělá. Tak jsem si ji na to dvoutýdenní angažmá najal. Vy s mámou jste přijet nemohli, protože měla moc práce se svojí praxí.“

„Moje máma je ústní chirurg,“ vysvětlil Scott. „Takže jste s Kerri zkysli sami dva u Tahoe, kde není pořádně do čeho píchnout, a před váma celý dva tejdny. To zní ohromně romanticky.“

„To ona přišla ke mně do pokoje. Říkala, ať si nedělám starosti, že bere pilule. Byla to jenom krátká aférka. Potom už jsme se neviděli. O něco později jsem se doslechl, že je na mateřský dovolený, ale nikdy jsem si to nespojil. Proč bych taky měl? Byla vdaná.“

„Ono to vypadá, že se provdala za chlapa, co má problémy s plodností,“ poznamenal Scott. „Takže si tě vyvolila, abys tenhle nedostatek vynahradil.“

„Vyvolila si mě,“ povzdechl si. „Bez urážky, hoši, ale já nikdy nijak vášnivě netoužil po děckách. A teď to vypadá, že mám hned čtyři. A většina z nich se v mým životě objevila jako velký překvapení.“

Všichni jsme se rozesmáli.

„Za tím bude ta twispovská DNA,“ pokračoval. „Vyznačuje se zuřivým odhodláním zachovat rod. Nejspíš musí být mimořádně nakažlivá, protože toho nabízí zatraceně málo, čím bych mohl většinu ženských přitahovat. Tyler i váš strýc Jake přivedli manželky do jinýho stavu prakticky okamžitě. Doufám, že používáš ochranu, Scotte.“

„Pokaždý,“ odpověděl Scott. „Ale nemůžu souhlasit s tím, že všichni Twispové jsou pro ženy nepřitažliví. V Bakersfieldu prakticky nemůžu vyjít na ulici, aniž bych vyvolal srocení potrefených ženských.“

„To v nejmenším nevyvrací můj argument.“

„Proč ne, tati?“ zeptal se.

„Protože je to Bakersfield. Ten se nepočítá. Není směrodatnej v naprosto žádným ohledu.“

Dá se shazování popularity vašeho syna v Bakersfieldu považovat za „neexistenční“ vzkaz? Řek bych že nejspíš jo.

Když Scott odešel, zeptal se mě novej tatík, jestli se mi ozvala máma.

„Ani nepípla,“ zalhal sem. „A tobě?“

„Nic. Ohromuje mě, jak může být tak bezohledná a nezodpovědná. Uvědom si, že tu nemám nic, čím bych zabavil puberťáka.“

„Já se dokážu docela dobře zabavit sám. Nechtěl bys trochu helfnout s těma svejma memoárama?“

„To sotva, ale díky za nabídku.“

Přesunul se na křeslo a začal energicky hňácat tenisák. Už sem ho to viděl dělat dřív. Zeptal sem se, proč si s ním hraje.

„Mačkání tenisáku pomáhá posilovat svaly na ruce. A je to dobrý způsob, jak uvolnit stres.“

Předpokládám, že v tom chlapíkovi vyvolává stres hlavně moje maličkost. Jelikož se kvůli mně očividně cítil nepříjemně, stáhl sem se do svýho pokoje, abych dohnal resty se psaním deníku, zkusmo oňuchal podpaží (úžasně svěží jarní vůně) a zapřemítal nad dvěma záhadama:

1. Pokud už moje máma nutně potřebovala nějakýho dárce spermatu, tak proč si nevybrala někoho vyššího a přitažlivějšího? To nebrala žádný ohledy na zjev a/nebo randící vyhlídky svýho budoucího potomka?

2. Proč můj exfotřík tak zčistajasna začal zpívat jinou? Možná tomu šmejdovi konečně došlo, že už nemá ventil pro svý sexuální potřeby. Nemyslím, že by to dělali bůhvíjak často, ale vyhlídka na dlouhodobější celibát může bejt dost děsivá, jak si sám až příliš trýznivě uvědomuju. Jeho sekretářka Gloria by mu možná byla ochotná v tomhle ohledu vypomoct, ale nejspíš by očekávala navýšení svýho ubohoučkýho platu. Možná chtěl, aby se máma vrátila kvůli sexu, a moji přítomnost je ochotnej překousnout jakožto cenu, kterou za to bude muset zaplatit.

Pokud jde o tu první záhadu, nedá se vyloučit, že máma doufala přivýst na svět dalšího talentovanýho žongléra – s předpokladem, že žongléři si vždycky nějak vydělaj na živobytí. Nejspíš se přepočítala v obou ohledech.

K obědu byly sendviče „udělej si sám“, k večeři čína s donáškou až do domu. Nick Twisp, potenciální ochlasta, to spláchl jedním pivem z plechovky, ale zbytku paklu se ani nedotkl. Já se spokojil s vodou z kohoutku. Zatímco sme se ládovali značně přečesnekovaným žvancem, zeptal se mě Nick, jak mi to jde ve škole.

„Vedu si dobře,“ odpověděl sem. „Většinou samý jedničky a dvojky.“

„Máš v plánu jít na vysokou?“

„Jasně. Teda asi jo. Je to ještě hrozně daleko.“

Nejspíš už uvažuje, jestli z něho hodlám tahat tučný šeky na školný.

„Většina Twispů popravdě na vysokou nechodila,“ konstatoval. „Máme tendenci upřednostňovat sebevzdělávání. Já strávil svý roky univerzitního vzdělávání v péči úřadů pro mladistvý delikventy. Scotta zas hodně zaměstnávalo hraní, tak to přeskočil úplně. Tvůj strejda Jake absolvoval jeden semestr na přípravce, ale pak se na to vykvákl a stal se králem salátovýho baru – a později nechal i toho a vyrazil na cesty s Ohniváky Kena Kerna.“

„Máma je mívala ráda.“

„Já vím. Možná jsem ji s nima seznámil právě já.“

Páni, tak ono je víc jak pravděpodobný, že sem byl počatej za swingovejch melodií a úzkejch harmonií Ohniváků Kena Kerna. Žádnej div, že mám tak zastydlej hudební vkus.

„Takže ty nemyslíš, že bych měl jít na výšku?“ zasondoval sem.

„Ne, jasně že bys měl – pokud tě teda opravdu tímhle směrem srdce táhne. Tvůj bratranec Tyler hrával fotbal za Jihokalifornskou univerzitu. Nejspíš se to dá taky počítat jako chození na vysokou, i když pozice quarterbacka fotbalovýho týmu byla v podstatě práce na celej úvazek. Pochopitelně dostal plný stipendium.“

„A teď je z něho miliardář.“

„Správně. Ale ne díky tomu, že chodil na vysokou. Je inteligentní od přírody.“

Myslím, že sem to nevyřčený poselství pochopil. Můj novej papínek chce, abych si zapsal na střední všecky dílny a pracovní výchovy a zasvětil svůj život nějakýmu řemeslu jako třeba svařování. Soráč, takhle snadno se mě nezbaví.

Po večeři sme na Nickově velkým laptopu skoukli poslední epizodu „Naftaře“. Patří to k těm serošům, kde běží deset na sobě naprosto nezávislejch zápletek najednou. Jeden segment sleduje Scottovy pokusy svést kozatou koc svýho kolegy. Údajně to má bejt zasazený na texaskej venkov, ale všecky baby tam vypadaj jak hollywoodský hvězdičky. Scott předstírá texaský přízvuk a je mučo podlej. Ani se nechce věřit, že by můj nevlastní brácha moh bejt takovej slizoun. Jeho fotřík, jak jsem si všiml, ho sledoval s pýchou v očích.

Když pořad skončil, zeptal sem se ho, co si myslí o Scottyho výkonu.

„Myslím, že on je na celém seriálu to nejlepší. Proto ho producenti obsazují pořád do dalších a dalších dílů. Původně měl umřít při explozi plynu z vrtu. Tu scénu ale nakonec odpískali a nechali ho pokračovat.“

„Řek jsi mu někdy, jak moc se ti líbí, co dělá?“

„Jasně, kolikrát.“

Zajímavý, od Scotta sem to slyšel trochu jinak.

Nick zavřel laptop a chvíli studoval strop. Moc tohle jeho vášnivý zaujetí nechápu, ale dělá to často. Taky přitom zas hňácal ten svůj tenisák. „Se Scottem jsme šest let dělali ten můj sitkom. Měli jsme určité umělecké neshody. Zkraje byl v pohodě, jenomže si postupem času přečetl až moc recenzí. Začal přehrávat. Myslím, že komedie by se měla dělat spíš civilně. Já mám rád jemnou rafinovanost, Scott tlačí všecko moc do extrému. V tomhle seriálu je ale lepší. Drží se při zemi, působí víc jako ze života.“

„Povím mu, cos říkal.“

„Jasně. To udělej.“

Když sme šli do postele, napadlo mě, že exfotřík teď nejspíš bloumá po Las Vegas a hledá mámu a mě. Doufám, že si přitom trochu zahraje a skoukne nějakou tu show, aby ten jeho vejlet nebyl totální fiasko. Taky by si moh zaplatit nějakou štětku, aby zažehnal nebezpečí celibátu. Můj novej tatík za zdí mezitím vrkal po telefonu s tou svojí záhadnou cizinkou.

SOBOTA, 23. KVĚTNA

Probudil sem se uprostřed noci s pocitem, že se mi něco hejbe v uchu. Byl to zkurvenej šváb! Nejspíš sem musel dost hlasitě zařvat, protože novej papá okamžitě naběh, aby to prošetřil. Jeho jedinej komentář: „Takhle se švábi obvykle nechovají.“

Tak na co sem to kurnik natrefil – na švábího Marca Pola? Rozenýho švábího výzkumníka? Už sem se chystal brnknout exfotříkovi, aby si mě přijel vyzvednout. Mohl bych se vrátit do Indiany, koukat, jak vyšší borci randěj s Avery, absolvovat závěrečný zkoušky a strávit léto přebíráním smradlavýho prádla. Nejspíš bych to doopravdicky udělal, nebejt toho, že ten poslední bod se mi líbil ještě o maličko míň než představa švábů, co se mi dobejvaj do hlavy, aby mi vyžrali mozek.

Nacpal sem si do uší zmuchlaný chomáče hajzlpapíru jako protihmyzí ochranný štíty a vrátil se do postele. Trvalo mi dlouho, než sem po tom monumentálně nechutným zážitku znova usnul.

Další slunnej den v jižní Kalifornii. Áno, slunko tu svítí i na chudinský čtvrti. Po snídani sem novýho tatíka požádal o dalších padesát babek. Usoudil sem, že to je minimum, co mi dluží za to ušní trauma ze včerejší noci.

„Těch padesát dolarů, to bude u tebe, koukám, standardní požadavek,“ začal se hned cukat. „Je to dost vysoká suma, aby ji člověk jenom tak svěřil puberťákovi.“

„Napadlo mě, že bych sjel městským busem na pláž. Viděl sem je jezdit po Picu.“

„Městský autobus nestojí padesát dolarů.“

„Doprava, voběd, prohlídka pamětihodností, suvenýry – to se nasbírá. A nezapomínej, že za prvních čtrnáct let mýho života si mi nezaplatil jedinej cent.“

Vydoloval ze šrajtofle dvě dvacky a podal mi je. „Ať se nedostaneš do nějakýho průseru. A vrať se včas na večeři.“

Docela se mi to líbilo. Začínal mluvit jako dovopravdickej táta. Zeptal sem se ho, jestli nemá náhradní mobil, kterej bych si moh půjčit.

„Co se stalo s tím tvým?“

„Chcípnul,“ zalhal jsem.

Vyšťoural otlučenej Samsung 4. Dost starožitná technologie, ale aspoň to byl chytrej telefon. Vrátil sem se do svýho pokoje a přesunul všecky data. Potom sem svůj starej mobil vypnul a v rámci mimořádnejch bezpečnostních opatření vyndal baterii. Klidně si myslete, že sem paranoidní, ale já prostě nechci, aby se tu vobjevil můj exfotřík a odvlekl mě do života čistírenskýho nevolnictví. Nemyslím, že by se s ním mezitím novej tatík zkontaktoval, protože to už bych se o tom nejspíš něco doslechl. A těch posledních pár dní se ani jednou nezmínil o žádnejch právnících. Doufám, že mu moje podmanivá osobnost pomalu přirůstá k srdci.

Sedl sem na autobus do Santa Monicy a pak vyrazil pěšky po široký písčitý pláži na jih. Žádný Art deco hotely, jaký údajně stojí na Miami Beach, ale zato tam byly davy lidí – a některý v zatraceně prťavejch plavkách. O dost víc asiatských holek, než na kolik narazíte v Indianě. Možná je mi předurčeno si jednoho dne některou z nich vzít, protože jsou obvykle malý, často hezký a obecně chytrý. To vše ovšem za předpokladu, že někdy seberu odvahu na některou z nich promluvit. Je to víc jak brutální překážka, když je člověk od přírody nesmělej a nezná v celým státě nikoho svýho věku. Tu a tam se po mně pár holek podívalo. Možná je napadlo, že připomínám jednoho televizního herce, akorát si nemohly vzpomenout na jeho méno. Toho, jak tak trapácky žongloval.

Ve Venice postávali podél celý pláže drobný prodejci, co kupčili s „uměním“, rukodělnejma výrobkama a všelijakejma potřebnejma věcma jako třeba telefonním příslušenstvím a slunečníma brejlema. Okouknul sem to, ale nic nekoupil. Poměrně dost lidí se kolem prohánělo na kolech, skejtbordech a kolečkovejch bruslích. Dokonce sem zahlíd i pár poldů v šortkách na bicyklu. Na takhle živou scenérii byste v Terre Haute nenarazili ani za milion let. Oceán vypadal taky docela lákavě. Dokázal sem si docela dobře představit, že bych sem někdy v budoucnu moh sám pravidelně chodit s kamarádama a svojí holkou (kéžby).

Když sem se vrátil zpátky, zastavila mě přede dveřma černoška, co bydlí přes chodbu.

„Pověz mi, kluku, je ten mrzoutskej běloch, co u něho bydlíš, tím, kdo si myslím?“

„A to má bejt jako kdo?“ zeptal sem se.

„Nick Twisp, ten žonglér.“

„O tom sem nikdy neslyšel. Můj táta je profesionální balzamovač.“

„Aha. No jo, to dá rozum, Nick Twisp je přece moc bohatej a slavnej, aby žil v týhle špeluňce.“

„Nepochybně.“

Svýho „bohatýho a slavnýho“ novýho taťku sem našel v koupelně. Tentokrát se vyfiknul o maličko víc než obvykle.

„Obleč se,“ řekl. „Jdeme na večeři s Trentem Prestonem a jeho manželkou.“

„To myslíš tamtoho Trenta Prestona?“ zeptal sem se celej v šoku.

„Kterýho jinýho? Znával jsem ho v Ukiahu ještě jako kluka.“

Jako by čekal, že sem o tom místě někdy slyšel. Nicméně sem se uchýlil do svýho pokoje a navlíkl si nejlepší gatě a sako. Kdo ví? Kamarádství se slavnou filmovou hvězdou by moh bejt přesně ten pravej způsob, jak si zvednout prestiž u bab.

Cestou tam mě MSPT (můj silně plešatější tatík) varoval, abych se nezmiňoval o tom incidentu s uchem z předchozí noci. Nejspíš se stydí, že žijem ve slumu.

Sešli sme se s nima v luxusní resturačce v Západním Hollywoodu. Azuřin fotřík byl vysokej, opálenej, pohlednej a buďto měl ještě všecky vlasy nebo fakt úžasný tupé. Nechápu, proč nemůže bejt můj táta on – akorát že by to mohlo bejt trapný, pokud bych někdy přebral svýmu bráchovi Trentovu dceru. Jeho manželka byla docela hezká starší ženská, která vypadala na Indku. Křestním se jmenovala Apurva, což až trochu znepokojivě připomínalo Azuru. Oba mě přátelsky objali, jako by mě znali celý věky. Ještě než sme si objednali, vyjádřili Prestonovi shodnej názor, že „vypadám přesně jako můj otec“.

„Nejspíš jo,“ připustil Nick, kterej už evidentně nepovažoval dál za únosný popírat otcovství mý maličkosti.

Apurva se zeptala, jestli mám nějakou fotku svojí mámy. A tak sem rychle vytáhl svůj novej (pro mě) telefon a ukázal jí pár snímků z doby, kdy sme žili v Indianě.

„Je moc hezká a dost vysoká,“ poznamenala. „A jakou má báječnou postavu. Hned je mi jasné, co na ní tvého tátu přita-
hovalo.“

„Byla to jenom docela krátká záležitost,“ bránil se Nick. „Jenom náhodná souhra geografické polohy, okolností a vzájemné blízkosti.“

Možná další „neexistenční“ vzkaz, ale kdo by to počítal?

Přežvykoval sem předraženej stejk a odpovídal jim na otázky ohledně předchozích čtrnácti let svý existence jakožto netušenýho dítěte lásky Nicka Twispa – a celou dobu sem zdůrazňoval, jakej debil byl můj exfotřík a jak sem šťastnej, že sem se ho zbavil.

„Podle toho, jak ho líčíš, vypadá na neskutečně odpudivého muže,“ poznamenala Apurva. „Ještě štěstí, že jsi našel svého pravého otce.“

„On je jistě také šťastný, že tě našel,“ připojil se Trent.

„Ehm, jasně,“ řekl Nick a pokynul pinglovi, aby přinesl další láhev vína.

Během jídla přišlo pár lidí potřást Trentovi rukou. Žádní fandové fascinovaní přítomností hvězdy, ale jeho známí z filmovýho průmyslu. Vykecávání po restauracích s hvězdama zřejmě náleží k benefitům tohohle byznysu. Jeden stařec nad hrobem nám představil svoji manželku, vyzývavou bloncku sotva starší než Azura.

Když odešli, prohodil Nick: „Už jsem vám vylíčil svoji teorii o tom, proč by člověk neměl koukat svrchu na starý páprdy s mladýma trofejníma manželkama?“

„Ne,“ řekla Apurva, „ale svěř se, buď tak hodný. Opravdu ráda bych si to poslechla.“

„Fajn. V celé té záležitosti jde o genetiku a zdroje, které mužské tělo investuje do reprodukce.“

„Předpokládám, že hovoří o spermiích,“ poznamenal Trent.

„Přesně tak,“ přitakal tatík. „Při každé ejakulaci jich ztratíš tak asi čtyři sta milionů.“

To znamená, že jenom během dneška sem jich vyplejtval osm set milionů – tenhle fakt sem si ovšem nechal pro sebe.

„A každá ta malá mrška potřebuje zhruba dva až tři měsíce na důkladné uzrání,“ pokračoval můj novej tatík. „Za tímto účelem byl muž opatřen delikátním váčkem umístěným vně těla na velice zranitelným místě.“

Apurva se při tý poznámce začala hihňat.

„Žena, která nikdy nedostala kopanec do koulí, by se moc smát neměla,“ podotkl Nick. „A navíc, nezapomínejme na všecky ty žalostný problémy, který nám způsobuje prostata.“

„Tak tobě taky, jo?“ zeptal se Trent. „Mám pramínek jako dehydrovaný kanárek.“

Daleko víc informací, než o kolik bych stál.

„Já vstávám dvakrát za noc,“ přitakal Nick.

Takovej lhář. Věčně ho slyším, jak se šourá vyčurat.

Nick pokračoval se svýma tezema: „Takže si představte chlapa, kterej vynakládá všecko tohle úsilí a přitom je ženatý s ženskou po menopauze.“

„Teď začínáš být osobní,“ upozornila ho Apurva.

„Ne, jen se nad tím zamysli,“ trval na svým Nick. „Vypouští takovou spoustu cennýho spermatu do míst, kde už je mu to geneticky naprosto k ničemu. Vědomě mu to možná nevadí, ale jeho DNA do něj furt hučí: ‚Hej, brácho, co to má znamenat? Proč mrháš takovými vzácnými zdroji?‘“

„No, a tak pustí manželku číslo jedna k vodě a ožení se s nějakou mladou kočičkou,“ namítla Apurva, „která stráví všecky plodné roky na pilulkách, jelikož její obstarožní manžílek už žádné další děti nechce.“

„Přesně tak,“ prohlásil Nick. „A to je zvířecí podstata dospělého muže, která se zkrátka nedá potlačit.“

A taky důvod, proč můj novej tatík podle všeho vyrazil na lov někoho mladšího a hezčího, než je jeho bejvalka.

„No, já ji tedy potlačit dokážu,“ prohlásil Trent. „A jsem za to velice šťastný. Proto jsi opustil Adu?“

Přesně ta otázka, kterou sem se sám neodvážil položit.

„Já ji neopustil,“ bránil se Nick. „To ona poslala k vodě mě.“

„V tom případě doufám, že pracuješ na tom, abyste to zase dali dohromady,“ poznamenala Apurva.

„Je to komplikovaný,“ povzdychl si.

„Nechápu proč,“ odvětila. „Buď chceš Adu zpátky, nebo ne.“

„Uf, nemyslím, že bysme to měli propírat tady před děckem.“

Nahlas to neřek, ale předpokládám, že moje přítomnost nejspíš představuje novou komplikaci v jeho už tak svízelným manželským životě.

Potom probrali jeho skomírající hereckou kariéru. Získal sem takovej dojem, že můj novej tatík nepříliš nenápadně naznačuje, že by rád, kdyby zvážili jeho účast v Trentově příštím bijáku. Možná by moh pomáhat s přenášením rekvizit nebo zaujmout místo řidiče, co vozí hvězdy z jedný lokace na druhou.

Nakonec následoval poněkud vlažnej souboj o účtenku. Apurva a já sme se drželi stranou. Nakonec vyhrál Trent. Sem si jistej, že jemu ten účet ani tu nejmenší díru do rozpočtu neudělá. Taky trval na tom, že nás jeho bodyguard odveze domů v Nickově Town Caru. Trent je tak děsně slavnej, že ho musí hlídat obrovskej černoch ménem Franklin. Osobně sem si připadal v daleko větším bezpečí, když zpátky do ghetta obsluhoval řízení Franklin, než kdyby si za volant sedl podnapilej tatík.

NEDĚLE, 24. KVĚTNA

Pro nenábožensky založený lidi je to normálně den, kdy si můžou v klidu přispat, akorát že my museli vstávat časně, abysme stihli dojet včas na snídani v honosný vile mýho miliardářskýho bratránka. Jak to tak vypadá, Tyler Twisp je svejma nedělníma brunchema proslulej: hostí na nich prezidenty, senátory, kapitány průmyslu, sportovní hvězdy, mediální veličiny a pestrou sbírku Twispů. Dneska byla na seznamu hostů výhradně rodina. Jeho sídlo se rozkládá v komplexu na úbočí s výhledem na santamonickej záliv a obklopuje ho spousta pečlivě upravený zeleně. Překvapilo mě, že nás u dveří neprošacovali, aby se ujistili, že se dovnitř nechystáme propašovat nějaký zbloudilý hmyzí mršky. Pro případ, že nečtete sportovní stránku, Tyler přišel o nohu během svý první sezóny, co nastoupil jako quarterback v NFL. Když ho tenkrát složili, špatně upad a odnesl to komplikovanou zlomeninou, do který se mu navrch dala infekce. Ten chlápek, co ho složil, mohutnej černoch ménem Marcus, pro něho teď maká jako šéf ochranky.

Tyler je na Twispa nezvykle vysokej a distingovanej – stejně jako jeho nevlastní starší brácha Ryder (ten sice není Twisp, ale oženil se s mojí nevlastní švicou Miren). Ta je taky na svůj věk vcelku přitažlivá a mluví s mírným španělským přízvukem. Zdá se bejt milá a říkala, jakou má ohromnou radost, že mě poznává. Taky mě představili Tylerově manželce Umě (mučo skvělá postava na psycholožku), stejdovi Jakeovi (o hodně mladší než můj otec), jeho manželce Lillian (pěkná a přátelská) a nějaký užvaněný ženský ménem Veeva Saundersová, která je tuším Mirenina sestřenice. Byla tam se svým nemluvným manželem, kterej píše násilnický akční thrillery pod pseudonymem Miles North.

Twispovskej baby boom je očividně v plným proudu: přímo se to tam hemžilo ječícíma děckama, jejichž konkrétní původ sem nedokázal přesně určit. Někteří byli moji bratranci a sestřenice a další bůhvíco. Moji tetu Joan (Nickova sestra a Tylerova máma) pozvali taky, ale odmítla přijít jako obvykle, jelikož pořád chová zášť vůči Marcusovi. A tak sem s ní splknul deset nadmíru trapnejch minut po telefonu. Povídala, že doufá, že mám zvládnutelnější pubertu než její brácha.

„Hlavně se neožeň v patnácti,“ varovala mě.

„Nic takovýho nemám v plánu,“ ujistil sem ji.

No, vlastně by mi až tak nevadilo střihnout si manželství na zkoušku s nějakou pohlednou koc. Myslím, že pravidelnej sex by nám oběma ohromně prospěl. Možná to samý si myslel i tatík, když tenkrát zdrhnul se svojí zbouchnutou holkou do Mississippi za účelem uzavření sňatku. (Od Veevy se mi dostalo kompletního vylíčení.) Z těch mimin se vyklubaly moje nevlastní ségry, dvojčata, ale Nick se o nich dozvěděl až po letech, když je Veeva s Jakem vystopovali. Adoptovala je nějaká baskická rodina a živily se jako cirkusový akrobatky. Celý to bylo ohromně zajímavý a o ničem z toho se mi MTT (můj tajnůstkářskej tatík) nezmínil. Napadlo mě, kdy se asi proměnil z toho vzpurnýho mladíka na pana Nudnýho?

Zrovna sem se bavil se Scottem a strejdou Jakem (nadmíru dobře placenej scenárista televizních sitkomů), když dorazila Scottova máma Ada. Přijela tam speciálně kvůli tomu, aby se seznámila se mnou, což dala velice jednoznačně najevo svýmu momentálně odcizenými mužíčkovi, kterej nevypadal moc nadšeně, že ji vidí. Scénu ale neztropil, Tyler totiž nedovolí, aby jeho brunchový hodokvasy narušila nějaká vzájemná nevraživost. Když ste tak zazobanej jako on, ani vaši rozhádaní příbuzní si netroufnou překročit lajnu.

Ada působila docela přátelsky, když uvážíme fakt, že sem v podstatě nevyvratitelnej důkaz nevěry jejího starýho. Potřásla mi rukou a zeptala se, jak vycházím s „novým tatínkem“.

„Zatím v pohodě,“ řekl sem.

Hned sem si všiml, že mi obhlíží chrup, ale na druhou stranu je přece zubařka, tak co. Je to starší blonďatá dáma, daleko atraktivnější a o poznání míň prošedivělá než její manžel. Mohl by pořídit daleko hůř, to je jistý. Jsou svoji už víc jak dvacet roků a podle mě by se měli prostě vyprdnout na vzájemný neshody, zakopat válečnou sekeru a smířit se s tím, že jsou k sobě uvázaný na zbytek života. Navíc sem si jistej, že v současný době si přijde na větší lováče než můj povalečskej tatík.

Vypadá to, že s Jakeovou manželkou Lillian sou nejlepší kámošky. Posadily se ke mně se svejma talířema každá z jedný strany, aby ze mě vypáčily kompletní životní příběh Nicka Davidsona až do nejmenších detailů. Chtěl sem se vrátit k opulentnímu bufetu pro druhej nášup, ale měl sem pocit, že by bylo nezdvořilý ten jejich inkviziční výslech přerušit.

„To chceš říct, že tvůj otec čekal, že budeš zcela bez nároku na honorář pracovat celé léto v jeho čistírně?“ zeptala se Lillian pobouřeně, když sem dospěl k tomuto bodu.

„No, poskytoval mi byt a stravu,“ připustil sem. „Občas sme měli dokonce i teplý jídlo.“

„To je příšerné,“ prohlásila Ada. „A ty čisticí chemikálie jsou příšerně toxické. Ještě že už jsi od toho chlapa pryč!“

„Nebil mě zas tak často,“ bránil sem ho.

„Tvůj otec tě bil?“ zhrozila se Lillian.

„Většinou jenom když byl opilej, ale to bylo v poslední době docela často. Mám pár jizev od přezky na jeho opasku a diamantovýho prstenu na malíčku. A potom je tu můj ulomenej zub.“

Ukázal sem jim zub, kterej sem si ulomil, když sem testoval Jaydenův experimentální motorizovanej skejtbord.

„Toho surovce by patřilo udat na policii!“ prohlásila Lillian. „A zavřít!“

„No, já bych se mu radši vyhejbal,“ namítl sem.

„Na tvoji mámu si samozřejmě pamatuju,“ řekla Ada. „Tuším jsem jí kdysi vytahovala zuby moudrosti.“

Nejspíš si teď přeje, aby tehdy vynechala anestetika.

Ujistil sem ji, že nešlo o žádnou dlouhodobou aféru, jenom o dvoutýdenní románek u jezera Tahoe.

„Nick ti o tom neměl říkat,“ prohlásila Ada. „Není správné, abys ve svém věku věděl všechno do takových detailů.“

Měl sem sto chutí jí osvětlit, že je mi patnáct, a ne pět, ale radši sem si nechal zajít chuť. Potom si k nám přisedla Uma, a to už sem vážně nechal pusu na zámek. Podle Veevy dokáže ta ženská prokouknout ty nejniternější kouty vaší duše jako rentgen.

Později si mne Veeva vzala stranou a svěřila mi, že po tý svatovalentinský roztržce Nick požádal, jestli by moh bydlet v některým z Tylerovejch fajnovejch domků pro hosty, ale můj bratránek odmít, protože se nechtěl stavět na ničí stranu. Takže ano, žijem ve Švábí metropoli, aby Nick mohl trápit výčitkama svědomí manželku i Tylera. Temperamentní Veeva je nevyčerpatelnej zdroj informací. (Vyměnili sme si telefonní čísla, abysme mohli zůstat v kontaktu.) Povídala, že Uma a Jake spolu chodili do školy v nějakým nevadským zapadákově. Uma byla Jakeova první holka. Pak se na něj ale vykašlala a později se vdala za doktora přes rakovinu, kterej spáchal sebevraždu, když se dala dohromady s Tylerem. Mají spolu dva syny, který jsou podle Veevy zdaleka „nejzkaženější“ a „nejnevychovanější“ z veškerýho příbuzenstva. Dle mýho soudu by se to ovšem dokazovalo jen těžko. Myslím, že celý tý bandě by prospělo pár měsíců v nápravným ústavu pro mladistvý.

Když se mi konečně povedlo doplnit talíř, vyrazil sem na terasu a chvíli plkal s Veeviným manželem romanopiscem. Probírali sme, jakej druh výzbroje potřebujete, abyste mohli odprásknout pasažéry na jachtě, která plachtí v dálce v santamonickým zálivu. Povídal, že slušnej snajpr by to zvládnul s puškou L115A3, do který se používaj náboje ráže 8.59 mm. Taky mi prozradil, že přednedávnem prodal jednu svoji knížku ke zfilmování za dva miliony dolarů. Tak sem nadhodil, že můj novej tatík by v tom filmu vážně, ale opravdu bez legrace nutně potřeboval roli.

„Tvůj táta, jo? Svým způsobem je vlastně docela pozoruhodný typ.“

„Je to ten nejlepší žonglér za posledních pět set let – nebo to aspoň tvrdí.“

„Mám tam jednu postavu, co srká syrovou ústřici, akorát že se ukáže, že jde ve skutečnosti o plastickou výbušninu. Exploduje mu celá hlava.“

„Táta by na to byl dokonalej. Včera v noci sněd docela sám tucet ústřic.“

„Tak jo, promluvím si o něm s producentem.“

Azura to zaslechla a požádala ho, aby pamatoval i na ni. Navazování a udržování kontaktů: tohle je cesta, jak to v Hollywoodu někam dotáhnout.

Těsně před odchodem sem na chvilku hodil řeč s bratránkem miliardářem. Poděkoval sem mu za snídani a řekl, jak moc sem si užil to seznámení s novým příbuzenstvem. Taky sem mu oznámil, že dokonce i v situaci, kdy sem vystavenej tak abnormálnímu společenskýmu tlaku, moje PotStopy odvádějí bezchybnou práci.

„Jojo, je to jedna z našich nejlíp fungujících společností, Nicku. Pořád hledáme spolehlivé a důvěryhodné pokusné osoby, které by testovaly naše nový produkty. Máš zájem?“

„Jasnačka. Na co si vzpomenete, všecko rád vyzkouším.“

„Dobře. Hrozně mi připomínáš Scotta, když byl ve tvém věku. Poskytl mi během těch let pár moc dobrých rad.“

„No, rád pomůžu, jak jenom budu moct,“ řekl sem a doufal, že přitom nepůsobím dojmem moc velkýho vlezdoprdeláče.

Klidně bych si s ním vykládal dýl, jenže Bergen, Tylerův děsně aktivní německej tajemník, nás bez velkejch cirátů efektivně dostrkal k východu.

Neděle dokážou bejt už tak dost otravný, ale je to ještě horší, když se máte přesunout z místa, kde si debužírujete s horním procentem nejzazobanějších, do hnusnýho bejváku v ghettu, kde ve společnosti nasranýho tatíka zíráte na strop plnej fleků od popcornu.

„Nešel bych tam, kdybych věděl, že pozvali Adu,“ prohodil, zatímco bubnoval prstama o zjizvenej vinyl křesla. (Ten tenisák sem mu schoval, už mi začínalo lézt na nervy, jak ho furt hňácal.). „Co to Tylera napadlo?“

„Mně se líbila,“ poznamenal sem. „Myslím, že bys jí měl poslat růže, hezký přáníčko a kilovou bonboniéru. Směs oříšků a želé.“

„A proč bych jako něco takovýho dělal?“ podivil se.

„Protože potom by ses moh přestěhovat zpátky do svýho hezounkýho domečku,“ vysvětlil sem. „A taky by ses dostal k frndě, kterou očividně tak zoufale potřebuješ.“

Tu druhou část sem si pochopitelně pomyslel jen v duchu, nahlas sem to neřekl.

PONDĚLÍ, 25. KVĚTNA

Stěhujem se! Velkorysá Veeva se nade mnou slitovala (pouze nade mnou, ne nad tatíkem) a prohlásila, že oba můžem rozbít tábor v jednom jejich baráku. Žijou v sídle nad Beverly Hills, ale taky mají víkendovej dům ve Venice. Za ním je takovej domeček pro tchyni, kde můžem zůstat. Zatímco sme balili, zeptal sem se novýho tatíka, kdo přesně to ta Veeva je.

„Kdysi jsem měl přítelkyni, jmenovala se Sheeni Saundersová,“ odpověděl a tvářil se přitom lehce zasněně. „Je to matka tvých sester.“

„Jasně. A kde je teď?“

„Ve Francii.“

Ouvej, tak to od Nicka zdrhla pěkně daleko. Ne že bych tohle nutkání nechápal.

„Sheeni má staršího bratra Paula, co se oženil se ženou jménem Connie. No a Veeva Saundersová je jejich dcera.“

„A kde žije ten Paul?“

„Tuším v Paříži nebo možná v Praze. Je teď ženatej s nějakou Češkou. Veeva byla jedna z producentek toho mýho televizního sitkomu. Je šéfkou společnosti Terra Ductile Films, která vyrábí takový ty filmy pro děcka.“

„Proč tě do některýho toho bijáku neobsadí?“

„Říká, že zatím nenašla roli, která by se pro mě hodila. Většina jejích herců nemá ani dvanáct roků.“

Balení nám moc dlouho netrvalo. Veškerý jídlo a kuchyňský vybavení sme museli nechat na místě. V tomhle bodě Veeva Nickovi neúprosně odmítala ustoupit. Zřejmě netouží po tom, aby některej švábí cestovatel podnikl cestu za lepším životem.

To Veevino sídlo stálo pár bloků od oceánu u blátivýho kanálu. V přední části se rozkládal bungalov se šindelovou střechou, kterej si nechali kompletně předělat. Vzadu se nacházela malá zahrada s ultramoderní dvoupatrovou stavbou z betonu a skla. Přízemí tvořil otevřenej obejvák s prťavou kuchyňkou. Odtud vedlo schodiště k malý ložnici a koupelně. Na dalším patře byla střešní ložnice s jednou zdí ze skleněnejch dveří, obrácenou k západu, kudy se dalo vstoupit na malej balkon, kterej nabízel panoramatickej výhled na modravej Pacifik. Nick si chtěl pochopitelně zabrat tenhle pokoj.

„Uf, jejda,“ prohodil sem, „to se chceš fakticky celou noc ploužit po těch schodech nahoru a dolů?“

A tak sem získal tu hezkou ložnici, zatímco on se svojí vzpurnou prostatou se museli spokojit s pokojem adekvátně vybaveným hajzlíkem.

Dvorek nebyl dost velkej, aby se tam vtěsnal pořádnej bazén, ale podařilo se jim tam vmáčknout jeden dlouhej úzkej a taky vířivku. Všecko tam měli čisťounký, vypulírovaný a dokonale upravený. A taky v podstatě hmyzuprostý. Zkrátka řečeno, oproti našemu předešlýmu příbytku to byl obrovskej skok vzhůru. Konečně nastal čas, abych začal žít životem ve stylu jihokalifornského snu.

„Celá tahle čtvrť bývala dřív jeden velkej slum,“ poznamenal Nick, když kontroloval výhled z mýho balkonu. „Potom se sem nastěhovali yupíci a celý to proměnili v měšťáckou čtvrt.“

„Je to tu docela hezký,“ namítl sem.

„Pacific Palisades vypadají líp. Tady máš moc blízko k sousedům. Pozemky jsou hrozně malý. Říkal jsem Veevě, že jí přeskočilo, když utopila všecky prachy v tomhle bydlení.“

Díky bohu, že ho moudře ignorovala.

„A koupili pozemek hned vedle kanálu. Víš, co to znamená.“

„Vyzpěvující gondoliéry, co tě budou rušit ve spánku?“

„Krysy. Venice mělo vždycky problém s krysama podél kanálů. Proto nechali většinu z nich zasypat.“

Doufejme, že yupíci mezitím tenhle problém vyřešili.

„A nelíbí se mi, že tu není žádné kryté parkoviště pro moje auto. Dostaneš za úkol udržovat ho v čistým stavu.“

To bych mohl, ale bude ho to něco stát: padesát babek za umytí!

Veeva se osobně dostavila o pár minut později. Přitáhla s sebou dvě tašky zásob potřebnejch do začátku k přežití, láhev vína a zcela nezbytný heslo pro WiFi. Taky nám sdělila časovej rozvrh, podle kterýho dochází zahradník a čistič bazénů, a ukázala nám těsnej kamrlík, kde byly za dveřma schovaný pračka a sušička. Konečně si můžu vyprat svý smrdutý hadry.

„Nějaké otázky?“ zeptala se.

„Můžem používat bazén?“ přihlásil sem se.

„Ovšem. Chovejte se tu jako doma. Ale žádné čůrání do vody.“

„Jasně.“

„Doufám, že tvoje děcka tohle pravidlo dodržujou,“ poznamenal Nick.

„Vtloukáme jim to do hlavy každý den. Měla bych vás varovat, Ochechule už se nechala slyšet, že se sem zastaví na návštěvu.“

„To zvládnu,“ prohlásil Nick.

„Kdo je to ta Ochechule?“ dotázal sem se.

„Moje matka,“ vysvětlila. „Nenech se vyděsit tím, jak vypadá. Trochu to přepískla s plastikama.“

Na oběd sme si zašli do restaurace na Venice Boulevard o blok dál od pláže. (Myslím, že moje sendviče s grilovaným sýrem začínaj ztrácet na přitažlivosti.) Na to, že jde o chlapa, kterej vystupoval šest roků v bedně a údajně to má bejt vyhlášenej lasvegaskej bavič, mýho novýho taťku rozhodně moc lidí nepoznává. Ještě sem nenatrefil na jedinýho, kterej by ho žádal o autogram. Náš arogantní pingl se k němu choval jen o stupínek líp než k vandrákovi z ulice. Jasně, možná bysme dostali lepší servis, kdyby vkládal o maličko víc úsilí do svýho zjevu. Scott mi prozradil, že se tatík dřív v restauracích předváděl a žongloval s příborama a houstičkama, ale nejspíš už se na to vybod.

Když sme se vrátili, stál na příjezdovce zaparkovaný nablejskaný černý mercedes. Jeho majitelka si hověla na úzkým gauči v našem zapůjčeným obýváku.

„Ahoj, Connie,“ pozdravil Nick.

„Ahoj, Nicku,“ odpověděla. „Přišla jsem se seznámit s nejnovějším hříchem tvého mládí.“

Na první pohled vypadala jako stará dáma, co to dost přehnala s mejkapem. Až po chvíli ste si všimli, že tady něco sakramentsky nesedí: jako by snad přežila ošklivej požár, kterej jí sežehl většinu obličejovejch rysů.

Ztěžka sem polkl a potřásl rukou, kterou ke mně natáhla. Pátravě si mě prohlídla od hlavy po paty svejma bledejma modrejma očima – to bylo jediný, co jí zbylo z obličeje a přitom vypadalo aspoň vzdáleně pravě.

„Takže on nám pobíhá po planetě další Nick Twisp,“ prohodila.

„Ehm, já se jmenuju Davidson,“ odvětil sem. „Nick Davidson.“

„To dá rozum, že tohohle bezvýznamného jména se brzo zbavíš. Podstata vás Twispů se nedá moc dlouho popírat. Tvůj otec tě může adoptovat, aby bylo učiněno zadost všem formalitám.“

„Nic ještě není definitivně rozhodnuté, Connie,“ namítl Nick. „Co ti můžu nabídnout?“

„Nic, díky. Ráda bych dojela domů, aniž bych po cestě musela udělat tři zastávky na čůrání. Nicku, drahoušku, omlouvám se, že mluvím tak zpříma, ale tvůj život sjel ze správných kolejí.“

Díkybohu tuhle poznámku adresovala tomu druhému Nickovi.

„Vedu si docela dobře,“ bránil se.

„Nesmysl! Uvízl jsi na mělčině, jsi bárka unášená větrem, člun připoutaný železnou kotvou, abych květnatě rozvedla námořnické metafory.“

„Ne, my tady spíme v opravdických postelích,“ namítl.

„Co je nového s tvojí manželkou?“ zeptala se přísně.

„Čekám, až Ada podá žádost o rozvod.“

„A co tvoje kariéra?“

„Agent mi shání nějaké role. Minulý týden jsem se sešel s jedním významným producentem.“

„Takže když to shrnu, ty jenom čekáš, až se něco stane. V Hollywoodu toho ti, kdo čekají, moc nedosáhnou. Pokud jsi to s manželkou skončil, měl by ses s ní rozvést. A na hereckou profesi klidně zapomeň. S tou už je ámen.“

„Ale já jsem herec a artista, Connie. Tímhle se přece živím.“

„Tím ses živil, chtěl jsi říct. Teď si musíš najít jinou práci – jako třeba za kamerou. Režíroval jsi přece pár epizod toho svého seriálu, tak co kdyby ses stal režisérem?“

„Pochybuju, že by mě někdo zaměstnal, Connie – obzvlášť v mým věku.“

„Tak se zaměstnej sám. Rozjeď nějaký projekt. Trochu se odvaž. Zkus natočit vlastní film.“

„A jak to provedu s financema?“

„Oslovíš pár svých bohatých kamarádů, co jiného? Mně by se třeba hodilo odepsat pěknou sumičku na daních. A nepotřebuješ přece zrovna dvacet milionů dolarů. Můžeš vyprodukovat hezký menší film za dva miliony nebo ještě míň. Lidi to dělají pořád.“

„Potřebuju námět a herce. A filmovej štáb. A lokace. A postprodukci. A distributora. Je to obří podnik, Connie.“

„Tak konečně zvedni zadek z gauče, Nicku. Měníš se v lůzra. A z Twispů bývají obzvlášť odpudiví lůzři.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mládí imrvére v hajzlu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.