Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

UPÍŘI Z CHICAGA

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

Na ostří špičáku

Až do dna

Mrazivé kousnutí

House Rules *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2016

Copyright © Chloe Neill, 2012

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN (ePub) 978-80-7398-822-7

ISBN (mobi) 978-80-7398-823-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

KAPITOLA 1
a
UŽ ZASE FRČÍME

Konec listopadu

Střední Iowa

Zářil jako maják. Mrakodrap vysoký přes tři sta metrů, jehož světla konci antén blikala do tmy halící město. Willis Tower, jedna z nejvyšších staveb na světě, trůnila v centru Chicaga, obklopena sklem, ocelí a vodami řeky Chicago a Michiganského jezera. Ta budova byla upomínkou na to, odkud pocházíme… a kam máme namířeno.

Opustili jsme svůj domov v Hyde Parku a jeli na západ přes pláně směrem k Nebrasce a také k Maleficiu, starodávné magické knize, kterou evidentně hodlala ukrást moje (bývalá?) nejlepší kamarádka Mallory.

S nervy na špagátku jsem pevně sevřela rukama volant elegantního kabrioletu značky Mercedes, který patřil mému společníkovi.

Byl jím Ethan Sullivan, který se na mě usmíval ze sedadla spolujezdce. „Nemusíš se tvářit jako kakabus, Ochránkyně. Ani bys pořád neměla koukat na tu pohlednici města, kterou sis přilepila na palubku.“

„Já vím,“ řekla jsem, trochu jsem se narovnala a sledovala dálnici před námi. Byli jsme někde v kukuřičných polích v Iowě, asi na půli cesty mezi Chicagem a Omahou. Byl listopad a kukuřice už byla sklizená, ale ve tmě nad námi se rýsovaly celé akry větrných turbín.

„Je prostě divné odjíždět,“ řekla jsem. „Od té doby, co je ze mě upírka, jsem z Chicaga nevytáhla paty.“

„Myslím, že zjistíš, že život upírky je všude skoro stejný, ať jsi, kde jsi. Liší se akorát jídlo.“

„Co myslíš, že jedí v Nebrasce? Kukuřici?“

„A steak, řekl bych. A všechno ostatní asi vesměs taky. Jen ty tvoje Mallodortíky bude asi těžké sehnat.“

„Proto jsem si přibalila jednu krabičku do tašky.“

Vyprsknul smíchy, jako bych řekla ten nejpovedenější vtip, jaký kdy slyšel, ale já to myslela absolutně vážně. Mallodortíky byly oblíbený dezert – čokoládový piškot plněný krémem z marshmallow – a bylo extrémně těžké je sehnat. Pár jsem si jich pro jistotu vzala s sebou.

Bez ohledu na mé chutě jsme byli na cestě, a tak jsem se usmála a dál se snažila přivyknout tomu, že Ethan, bývalý i budoucí Mistr Cadoganského Domu v Chicagu, seděl na sedadle vedle mě. Ani ne před čtyřiadvaceti hodinami byl zcela a beze zbytku zesnulý. A teď, díky zlovolné magii, byl zpátky.

Byla jsem z toho pořád ještě dost paf. Nadšená? Jistě. Šokovaná? Absolutně. Ale především paf.

Ethan se uchechtl. „A uvědomuješ si, že na mě pořád koukáš, jako bys byla nesvá, jestli třeba zase nezmizím?“

„Dělám to proto, že jsi nehorázně hezký.“

Šibalsky se zakřenil. „Nechtěl jsem zpochybnit tvůj dobrý vkus.“

Zakoulela jsem očima. „Mallory tě vzkřísila z popela,“ připomněla jsem mu. „Jestli je něco takového možné, tak už asi všechno.“

Přivedla Ethana zpátky k životu, aby si z něj udělala magického familiára… a aby vypustila pradávné zlo, uschované v knize čaroději, kteří si mysleli, že tak činí pro dobro světa. A taky že tomu tak bylo, minimálně do chvíle, než se Mallory rozhodla zlo pustit ven a ukojit tak svou divnou touhu k uzamčené černé magii.

Naštěstí bylo její kouzlo přerušeno, takže se jí ve skutečnosti nepovedlo pustit zlo na svobodu, ani udělat z Ethana familiára. Předpokládali jsme, že kvůli tomu utekla z vazby a nyní se snažila získat Maleficium – chtěla to zkusit znovu.

Ethan, ať už familiár nebo ne, byl zpátky: vysoký, blond, pohledný a s tesáky.

„Jak se cítíš?“ zeptala jsem se.

„Fajn,“ řekl. „Jsem nervózní, že na mě pořád koukáš, a naštvaný, že kvůli Mallory nemůžu pořádně oslavit opětovné setkání se svým Domem a upíry.“ Odmlčel se, podíval se na mě a zelené oči mu planuly. „Se všemi svými upíry.“

Tváře se mi rozpálily do ruda a rychle jsem se podívala zpátky na silnici, ačkoli moje mysl bloudila někde úplně jinde. „Budu to mít na paměti.“

„To bys taky měla.“

„A co přesně uděláme, jestli najdeme Mallory?“

„Až ji najdeme,“ poopravil mě. „Ona chce Maleficium, a to je v Nebrasce. Opravdu pochybuju, že by se naše cesty nezkřížily. A k tomu, co budeme dělat… Tím si nejsem úplně jistý. Myslíš, že by se nechala podplatit?“

„Vím jen o jedné věci, o kterou stojí,“ řekla jsem. „A má oproti nám náskok, což znamená, že se tam nejspíš dostane dřív než my.“

„Pokud se jí podaří uniknout před Řádem,“ řekl Ethan. „Což se mi zdá dost nepravděpodobné.“

Řád byla unie čarodějů, která dohlížela na zotavující se Mallory a zodpovídala za bezpečí Maleficia. Celkově vzato dost trapně pohořeli v obojím.

„To je směšné, Sullivane. Zvláště z úst někoho, kdo je naživu sotva dvacet čtyři hodin.“

„Nenech se oklamat mým mladistvým vzhledem. Mám teď zkušenosti hned ze dvou životů.“

Sarkasticky jsem odfrkla, ale v duchu jsem vzdávala dík. Truchlila jsem pro Ethana, takže bylo nádherné – tím spíš, že to přišlo tak nečekaně – mít ho zpátky.

Bohužel se k mému vděku přidružoval ještě mrazivý pocit, který se mi zakusoval do žaludku. On byl tady, ale Mallory byla tam, a snažila se přivést zpátky na svět prastarou hrozbu.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nemůžu se zbavit těch protivných myšlenek na Mallory. Jsem na ni hrozně naštvaná, a taky na sebe, protože mi uniklo, že je to ona, kdo se snaží zničit Chicago, a taky jsem rozhozená z toho, že místo oslavování tvého návratu musíme dělat nadpřirozené chůvičky ženě, která už by měla mít rozum.“

Litovala jsem dne, kdy se Mallory dověděla, že má magii; od té doby to s ní totiž šlo s kopce – potažmo i s jejími přáteli a rodinou. Jenže ona byla moje kamarádka už dlouho. Hned první den, kdy jsme se seznámily, mi přiskočila na pomoc, když se mi nějaký grázl snažil ukrást batoh v městské dráze, a bylo to její rameno, na kterém jsem plakala, když ze mě Ethan udělal upíra. Nebylo fér ji teď opustit, i když se mi kolikrát opravdu chtělo.

„Jedeme ji najít. Nevím, co jiného bychom mohli dělat. A souhlasím, že bys měla oslavovat mou skvělou osobu… zvláště poté, co jsem si nechal vrhnout kůl do srdce, abych ti zachránil život.“

Nemohla jsem se neusmát. „A stačilo ti pouhých čtyřiadvacet hodin na to, abys mi to připomněl.“

„Každý používá, co má k ruce, Ochránkyně.“

Měl v očích jiskřičky, i když se mu mezi obočím objevila pověstná ustaraná vráska.

„Víš vůbec, kam vlastně pojedeme, až se dostaneme do Nebrasky? Kde je to silo? Je to velký stát.“

„Nevím,“ řekl. „Myslel jsem, že nechám Catcherovi nějaký čas, aby se oklepal, a pak se ho podrobně vyptám.“

Catcher byl Malloryin přítel. Původně pracoval pod mým dědečkem, chicagským ombudsmanem pro nadpřirozeno, dokud mu Diane Kowalczyková, naše nová starostka, tuto funkci neodebrala. Catcher byl čaroděj stejně jako Mallory, jen to měl u Řádu rozlité o poznání déle.

Zazvonil mi telefon, posel dobrých či špatných zpráv.

Ethan se na něj podíval a položil ho na palubku mezi nás. „Myslím, že je připravený si promluvit.“

„Ethane, Merit,“ řekl Catcher na uvítanou. Hlas měl zastřený, tón ještě hlubší než obvykle. Nebyl to typ, který dává najevo emoce, ale Malloryino zmizení s ním muselo zamávat.

„Jak se máš?“ zeptala jsem se.

„Žena, s níž jsem plánoval strávit zbytek života, se snaží otevřít Pandořinu skříňku a kašle na následky. Už jsem zažil lepší dny. I týdny.“

Soucítila jsem s ním. „Tak nám to pověz. Co všechno máme?“

„Byla v zařízení nedaleko od O’Hare,“ řekl Catcher. „Měli ji hlídat ozbrojení strážci a taky zdravotníci, kteří dohlíželi na to, aby byla stabilizovaná.“

„Myslel jsem, že Řád nemá v Chicagu zástupce?“ zeptal se Ethan.

„Baumgartner tvrdí, že to není zařízení Řádu. Jen lékařské zařízení pro pacienty, kde má známé,“ řekl Catcher. Baumgartner byl hlavou Řádu. Podle toho, jak zněl Catcherův hlas, asi na Baumgartnerovy výmluvy neskočil.

„Tak co se stalo?“ zeptal se Ethan.

„Chvíli spala, pak se probudila a začala mluvit o své závislosti. Vypadala, že je při smyslech, že toho lituje, a tak jí sundali pouta kvůli lékařské prohlídce.“

„A v tu chvíli napadla strážce?“ zeptal se Ethan.

„Jo. Ukázalo se, že nebyla grogy. Ten strážce je ještě v nemocnici, ale pochopil jsem, že ho dneska mají pustit.“

„Kam šla?“ zeptala jsem se.

„Zachytily ji bezpečnostní kamery dopravního podniku,“ řekl Catcher. „Nastoupila na městskou dráhu a potom na vlak do Aurory. Pak byla spatřena u motorestu, jak nastoupila do náklaďáku, který mířil do Des Moines. Stopa končí v Iowě. Od té doby se nikde neobjevila.“

To Catcher přerušil Malloryino kouzlo, jehož výsledkem měl být familiár, a přitom ji omráčil. Škoda, že trochu víc nepřitlačil.

„Takže má nejspíš namířeno do Nebrasky,“ hádala jsem. „Ale jak věděla, že tam má jet? Jak věděla, že Řád pošle Maleficium tam a nesvěří ho nějakému nového ochránci?“

„Simon jí řekl o silu,“ řekl Catcher. „A on a Baumgartner se navštívili, a když si mysleli, že spí, hovořili o tom, jak bude kniha převezena.“

„To jsou další dva body dolů pro Simona,“ řekla jsem.

„Jo,“ přitakal Catcher. „Kdyby se ho Baumgartner nebál, už by ho vykopli z Řádu. Moc toho ví a má moc málo selského rozumu. Dokud je členem, má nad ním Baumgartner aspoň nějakou kontrolu.“

„To je nezáviděníhodná pozice,“ přemítal Ethan. „Něco tě napadá ohledně naší strategie?“

„První krok je dostat se blíž,“ řekl. „Měli byste se vydat směrem k Elliottu v Nebrasce. Je to asi osm kilometrů severozápadně od Omahy. Před silem žije archivářka Řádu v takovém farmářském domku. Pošlu instrukce.“

„Archivářka?“ zeptala jsem se.

„Zaznamenává historii Řádu.“

„A ona je jediná čarodějka, která tu knihu střeží?“ divil se Ethan.

„Jmenuje se Paige Martinová. Je to jediná čarodějka na farmě; a taky jediná čarodějka v Nebrasce. Maleficium tam není uložené pořád. Jelikož se stěhuje, není třeba vydržovat si u sila celý kontingent. Požádal jsem je, aby znovu zvážili, zda mi tam nedovolí jet,“ dodal Catcher tiše. „Jestli se to nějak zvrtne, chci být u toho. Když dojde na nejhorší. Ale oni se bojí, že bych nebyl objektivní.“

Všichni jsme chvíli mlčeli a pravděpodobně jsme si představovali, jak moc zlé by vše mohlo být, a také co by bylo, kdybychom Mallory nedokázali zachránit… nebo že by se ani nechtěla nechat.

„Ale té archivářce tam dovolí zůstat?“ zeptal se Ethan.

„Ona Mallory nezná,“ řekl Catcher, „a je členkou Řádu. Podle nich si poradí sama.“

A pravděpodobně jsou také přesvědčeni o tom, že ji zvládnou. Stejně jako zvládli Simona, Mallory a Catchera, než ho vykopli. Řád měl hrozný profil, pokud šlo o nakládání s podřízenými.

„Jeden by si myslel, že obětují aspoň jednoho, dva vojáky, aby napravili problém, který v první řadě sami způsobili,“ uvažoval Ethan.

„Bohužel,“ řekl Catcher, „tohle není jediná magická krize na světě a oni zase tolik čarodějů k dispozici nemají. Jakmile jsou k mání, hned je zaúkolujou.“

Jako Ochránkyně jsem byla zvyklá vystačit si s tím, co jsem měla. To však neznamenalo, že se mi musely líbit moje šance nebo představa, že podobné krize se vyskytují i jinde na světě.

„Načrtneme schéma pohybu,“ řekl Ethan. „Mallory měla náskok, tudíž se zdá nepravděpodobné, že bychom se ke knize dostali dřív než ona. Možná bys mohl varovat archivářku, jestli jsi to už neudělal.“

„Ta to ví. A je tu ještě něco.“ Catcher si nervózně odkašlal. Ethan se při tom zvuku nepohodlně zavrtěl na sedadle.

„Je možné, že vy a Mallory nejste jediní, kdo se vypravil na cestu. Dnes ráno byl propuštěn na svobodu Seth Tate.“

Zaklela jsem. Seth Tate byl bývalý starosta Chicaga, který odstoupil poté, co jsme přišli na to, že jede v drogách.

Tate byl také nadpřirozený nadaný jakousi starou, neznámou magií, takovou, která mi nejednou vztyčila chlupy za krkem. Žel bohu jsme o jeho schopnostech nevěděli nic jiného.

„Od ‚dnešního rána‘ uplynula spousta hodin,“ řekl Ethan. „Proč se to dovídáme až teď?“

„Protože jsme se to dověděli taky teď. Už nejsme zaměstnanci města, a tak Kowalczyková necítí potřebu nás informovat. Naše nová starostka došla k závěru, že to bylo na Tatea jen navléknuté, částečně kvůli tomu, že jeden z jedinců údajně zabitých v jeho rezidenci byl dnes v noci spatřen před Cadoganským Domem.“

„To budeš nejspíš ty,“ pošeptala jsem Ethanovi.

„A ne díky Tateovi,“ řekl Ethan. „Máme pocit, že také bude hledat Maleficium?“

„To nevíme jistě,“ řekl Catcher. „Omilostnila ho Kowalczyková, tudíž se chicagská policie necítila oprávněna k tomu, aby ho sledovala, i když měla zdroje. A my jsme dnes v početním oslabení.“

„V oslabení?“ podivila jsem se. Neoficiální ombudíci, jak jsem je ráda nazývala, byli kromě dědečka tři: Catcher, dále počítačový mág Jeff Christopher a asistentka Marjorie. Nikdo z nich nevypadal jako typ, který by se vyhýbal práci.

„Dneska volal Jeff, že prý musí něco zařídit. Což je jedině fér, protože není náš zaměstnanec a nikdo ho tím pádem neplatí.“

Logické to bylo určitě, ale pořád se mi to zdálo divné. Jeff byl nadmíru spolehlivý a obvykle trůnil před svou rozložitou sestavou počítačů. Ale samozřejmě, že kdyby potřeboval naši pomoc, nestyděl by si o ni říct.

„Nevíme jistě, jestli Tate nejde po té knize,“ řekla jsem, „ale nepřekvapilo by mě, kdybychom ho zastihli uprostřed akce. Byl to nakonec on, kdo mi o Maleficiu řekl.“ Zcela evidentně měl něco s magií a nebylo těžké si představit, že využije příležitost, aby se té knihy mohl zmocnit. Velká škoda, že jsem si nevzala starostlivé dřívko, magický předmět, který mi dědeček daroval na ochranu před drobnějšími projevy Tateovy magie.

„O tom není sporu,“ řekl Catcher.

„Kdyby Tate způsobil problémy v Chicagu, což je nepravděpodobné, zavolej Malikovi,“ řekl Ethan. „Může sebrat zbytek cadoganských strážců.“

Malik, původně až do Ethanovy smrti jeho sekundant, byl nyní oficiálním Mistrem Cadoganského Domu, kterým zůstane do chvíle, než bude Ethan opět oficiálně jmenován Mistrem.

„Taky můžeš zavolat Jonahovi,“ navrhla jsem, ale můj nápad se setkal s mlčením. Jonah byl kapitánem stráží v chicagském Domě Greyů a po Ethanově smrti byl mým náhradním partnerem. Ačkoli to ani Catcher ani Ethan nevěděli, byl nyní Jonah také mým oficiálním partnerem u Rudé gardy, tajné organizace zaměřené na dohled nad upířími Mistry a Greenwichským prezídiem, britskou radou, jež nám vládla.

„Tohle budeme řešit, až to nastane,“ řekl Catcher. „Prozatím potřebuju mít vyřešené tohle. Když se dozvíte něco víc, zavolejte mi.“

Rozloučili jsme se a Ethan vypnul telefon.

„Vypadá to, že se drží,“ řekl Ethan.

„Nemá moc na vybranou. Miluje ji, nebo předpokládám, že stále ano, ale ona někde vězí po krk v nebezpečí a on s tím nemůže absolutně nic dělat. Už podruhé.“

„Jak mohl ale poprvé přehlídnout, že Mallory něco takového dělá?“ divil se Ethan. „Přece spolu žili.“

Mallory při svém pokusu udělat z Ethana familiára podpálila Chicago. Provozovala svou magii ve sklepě ve Wicker Parku, kde bydlela s Catcherem ve starém kamenném domku.

„Myslím, že za to zčásti mohlo popírání faktu. Nemohl zkrátka uvěřit, že je schopná vystavit město takovému nebezpečí. A navíc se celou tu dobu učila na zkoušky – a zjevně je i průběžně skládala. Když neměl žádné podezření Simon, jak by mohl Catcher?“

„Už zase ten Simon?“

„Bohužel. A to není všechno. Catcher si myslel, že ona a Simon spolu pečou. Možná ne v romantickém smyslu, ale na jeho vkus si začali být až příliš blízcí. Bál se, že se Mallory chce přidat na Simonovu stranu – na stranu Řádu – a postavit se proti Catcherovi.“

„Láska dělá s chlapy podivné věci,“ řekl Ethan náhle nepřítomným hlasem. Poklepal prstem na palubní desku. „Tamhle je něco na silnici. Že by pes?“

Mžourala jsem na dálnici před námi a snažila se zahlédnout to, co Ethan. Po chvíli jsem to uviděla – temnou masu na dělicí čáře tři sta metrů před námi. Nehýbala se. A taky to ani náhodou nebyl pes.

Dvě paže, dvě nohy, sto osmdesát centimetrů vysoký a přesně uprostřed silnice. Byl to nějaký člověk.

„Ethane,“ vykřikla jsem varovně a moje první myšlenka byla, že je to McKetrick, chicagský vášnivý odpůrce upírů, který si vytipoval, kudy pojedeme, a byl připraven zaútočit na naše auto.

Avšak náhlý závan peprné magie, která zaplnila auto – a také sladká vůně cukru a citronu, jež ji doprovázela – byly důkazem, že tohle bude magický problém… který jsem až moc dobře znala.

Po zádech mi stékaly čůrky ledového potu. „To není zvíře. Je to Tate.“

Neměli jsme čas se rozhodnout, jestli máme bojovat, nebo se dát na úprk. Než jsem stačila přidat plyn nebo změnit směr, auto začalo zpomalovat.

Tateovi se nějak povedlo převzít nad ním kontrolu.

Trhla jsem volantem, ale bez úspěchu. Mířili jsme přímo k němu.

Hruď se mi sevřela strachem a očekáváním, srdce se mi pod žebry třepotalo jako vyplašený pták. Neměla jsem páru, čeho všeho je Tate schopný, ani co je ve skutečnosti zač. No, tedy kromě toho, že to byl všivák.

Nakonec jsme zastavili uprostřed silnice, vedoucí na západ, přesně uprostřed středové dělicí čáry. Naštěstí bylo už pozdě a my byli někde v Iowě; žádné jiné v auto nebylo v dohledu. Jelikož Tate udělal z našeho mercedesu nepoužitelný stroj a nemělo cenu plýtvat benzínem, vypnula jsem motor, ale nechala rozsvícená přední světla.

Stál v džínech a černém tričku a tmavé vlnité vlasy měl rozcuchané. Na krku se mu třpytilo něco zlatého a já okamžitě věděla, co to je. Každý cadoganský upír nosil na řetízku malý zlatý disk, něco jako upíří psí známku, s vyraženým jménem a pozicí. Já svůj medailon vyměnila s Tatem za informace o Maleficiu.

Ten medailon mi věnoval Ethan, a i když jsem mezitím dostala náhradní, stejně mi nebylo po chuti, že ten starý má Tate.

„Jsem otevřen jakýmkoli tvým návrhům, Ochránkyně,“ řekl Ethan s očima upřenýma na Tatea.

Naše ostré, štíhlé japonské meče zůstaly naneštěstí v kufru a já pochybovala, že nám Tate dopřeje čas si pro ně dojít.

„Postavíme se mu,“ prohlásila jsem. „A nechej otevřené dveře, kdybychom chtěli utíkat.“ Věděla jsem, že Ethan umí s mercedesem manévrovat lépe než já, a tak jsem mu podala klíčky, nadechla se a otevřela dveře.

KAPITOLA 2
a
JE TO MÁG

Vystoupili jsme zároveň, dva upíři čelící záhadnému magickému muži za temné iowské noci. Takhle jsem si dnešní večer nepředstavovala, ale co se dalo dělat.

Tateovy tmavé oči přeskočily k Ethanovi a rozšířily se překvapením. „Nečekal jsem, že vás tu uvidím.“

„To bych řekl, když jste zosnoval mou smrt.“

Tate zakoulel očima. „Nic jsem nezosnoval.“

„Dal jste k tomu impuls,“ řekl Ethan. „Nalákal jste Merit do jedné místnosti se zdrogovanou upírkou, která ji nenáviděla. Musel jste vědět, že ji budu hledat a že Celina bude reagovat. Protože mě trefil její kůl, tak myslím, že slovo ‚zosnovat‘ je namístě.“

„Shodněme se na tom, že se neshodneme, Sullivane.“ Tate se na mě líně usmál. „Rád vás znovu vidím, baleríno.“

Když jsem byla mladší, věnovala jsem se tanci, a Tate si tu informaci dobře pamatoval. „Nemůžu říct, že by to bylo vzájemné.“

„Ale jděte. Co je špatného na malém dostaveníčku se starými přáteli?“

„Vy nejste přítel,“ řekla jsem a na nějaká setkání jsem absolutně nebyla naladěná. „Jak jste donutil starostku Kowalczykovou, aby vás propustila?“

„Zdá se, že snadno. Chybí proti mně důkazy.“

To byla lež. Na drogách našli Tateovy otisky prstů, a zbytek důkazů ochotně vyklopil jeho nejoblíbenější poskok jménem Paulie na policejní stanici.

„Řekl jste jí, že vaše zatčení bylo součástí nadpřirozené konspirace?“ zeptala jsem se. „Obalamutil jste ji svými báchorkami o útlaku ze strany upírů?“

„Zjistil jsem, že Diane je žena, která ocení rozumný argument.“

„Diane Kowalczyková by nepoznala rozumný argument, ani kdybyste jí ho nastrčil přímo pod nos,“ oponovala jsem. „Co chcete?“

„Co byste řekla?“ zeptal se. „Chci tu knihu.“

Ethan si založil paže na prsou. „Proč?“

„Protože tady naše děvče mi ji vylíčilo jako velice zajímavou záležitost.“ Úlisně se usmál. „Že ano?“

„Nejsem žádné vaše děvče a o Maleficiu jsem vám nic neřekla.“

„Pak tedy má moje paměť mezery. Ale mohu jen předpokládat, že jste si návštěvu u mě užila, jinak byste za mnou nešla dvakrát.“

Ethan vedle mě majetnicky zachrčel.

„Přestaňte ho provokovat,“ řekla jsem Tateovi důrazně. „Šla jsem za vámi kvůli informacím, což je jediné, co chci i teď. Proč tolik stojíte o Maleficium?“

„Už jsem vám to řekl,“ pravil nonšalantně Tate. „Říkal jsem vám to, když jsme spolu seděli v mém vězení, určeném pro lidi, kdy jsem vám řekl, že rozdělení na dobro a zlo je nepřirozené, že ‚zlo‘ bylo jen výmyslem lidí. Držet je násilím v Maleficiu je nepřirozené. Mám příležitost napravit tu špatnost a vypustit zlo. A nemám v plánu nechat si tu šanci utéct.“

Oči se mu mocně leskly a vzduch sytila mrazivá magie. Nebylo pochyb o tom, že nedopustí, abychom mu stáli v cestě.

„My tu knihu nemáme,“ řekl mu Ethan.

„Je to zřejmé z toho, kterým směrem jedete. Ale také předpokládám, že tam jedete proto, že se jí chcete zmocnit, možná dřív, než slečna Carmichaelová udělá něco drastického?“

V žaludku mi klíčil nepříjemný pocit. „Držte se od ní dál.“

„Vy víte, že to není možné. Ne když se ženeme za stejnou kořistí. A kromě toho by se mi mohla hodit.“

Cítila jsem sílící vlnu magie, k níž se přidružovala ještě moje zuřivost. „Držte – se – od ní – dál,“ procedila jsem mezi zuby, „nebo se budete zodpovídat mně.“

Tate zakoulel očima. „Vás bych mohl vyřídit za minutu.“ Pak se na mě tázavě zahleděl, což bylo ještě děsivější. Jako by mě zkoumal. „Vsadím se, že to bolí, že? Cítit, že vás možná zradila nejlepší kamarádka? V tomto ohledu se celkem podobá vašemu otci, že?“

Tate mi řekl – chviličku před Ethanovou smrtí –, že můj otec nabídl Ethanovi peníze za to, aby ze mě udělal upíra. To však nebyla celá pravda.

„Ethan si ty peníze nevzal a vy to víte.“

„Ale věděl o tom, ne? Ethan věděl, že se váš otec po tomhle shání, a přesto nic neudělal.“

„Ty zkurvysynu,“ řekl Ethan. Než jsem mu v tom stihla zabránit, vykročil vpřed a pravým hákem dal Sethovi Tateovi pěstí do úst.

„Ethane!“ zařvala jsem, zděšená, že dal někomu pěstí do obličeje, ale stejnou měrou na něj pyšná. Ethan mu dal pěstí. Možná to za daných okolností nebylo nejlepší, co mohl udělat, ale Tate si to prostě zasloužil a mně to udělalo radost.

Tateova hlava odlétla dozadu, ale jinak se nepohnul, tedy kromě toho, že si zvedl hřbet ruky k rozraženému rtu. Shlédl na svou krev a pak pomalu zvedl oči k Ethanovi. Proudila kolem nás magie a Tateův hněv sílil.

„Toho budeš litovat, Sullivane.“

Ethan ohrnul ret a přimhouřil oči. „Jen proto, že jsem neměl šanci udělat to dřív. Považuj to za oplátku toho, co mi dlužíš za to, že jsi zinscenoval smrt dvou Mistrů upírů a třetí upírku nechal projít dvouměsíčním peklem.“

Tate pohlédl na mě. „Alespoň jsem vám mohl v jeho nepřítomnosti dělat společnost, baleríno.“

Z Ethana se vyřinula další dávka magie; výhrůžně vycenil zuby. Položila jsem mu ruku na prsa, abych mu zabránila v dalším výpadu proti Tateovi.

„Zastav to,“ zaskřípala jsem zuby.

Vrčeli na sebe jako dvě zvířata.

„Jestli si myslíš, že mi budeš schopný zasadit další ránu,“ řekl Tate, „tak to zkus, vyzývám tě.“

„Já nemusím nic zkoušet,“ procedil Ethan a udělal krok.

Než však stihl znovu vyrazit, ovinula jsem kolem něj paži a stáhla ho zpátky.

„Ethane! Už takhle máme dost starostí.“

Tate už byl i bez toho nasupený; poslední, co jsme potřebovali, bylo, aby ho Ethan ještě víc rozčílil – nebo aby se rozčílil sám.

Ethan se vymanil z mého objetí a uhladil si košili.

Tateovo rozhořčení se však nezmírnilo ani po téhle pauze. Jeho magie se prohlubovala a rozpínala. Po dálnici se k nám začala valit hustá mlha a pokrývala zemi jako převalující se kouř. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že to není jen mlha. Probleskovala skrz ni jasně modrá vlákna a každá jiskra sytila vzduch ostrým, protivným svrběním.

Ethan neuhnul očima. „Nenecháme tě zničit svět.“

„Svět nikdo nezničí. Jestli něco, tak se svět stane lepším – silnějším místem, protože se navrátí k přirozenému řádu a vládě přírodních zákonů. K tomu, co existovalo předtím.“

Vzduch byl náhle teplejší a kolem nás začal kroužit vítr. Tate na mě zíral, tělo měl strnulé, jeho energie stále vzrůstala. Malé modré jiskry hopsaly skrz mlhu, jako když se elektřina začíná sbírat k něčemu velkému.

Tohle nebylo počasí. Tohle byla magie.

Na pažích mi naskákala husí kůže a já se ohlédla přes rameno. Za námi se kousek po kousku začínala zvedat magická mlha a zhmotňovala se ve třpytivou stěnu z jisker. Vstávaly mi z toho vlasy na hlavě.

Podívala jsem se opět na Tatea, který na mě zíral se založenými pažemi. S neskrývanou záští.

„Co chcete udělat?“ zeptala jsem se.

„To, co je potřeba. Co se musí. Chcete přerušit to, co se má stát – a co se mělo stát už dávno. Vyprázdnění Maleficia. Čarodějové rozpoltili magii, Merit, a nyní je čas složit ji opět dohromady. Nedovolím, abyste tomu zabránili. Nemohu to dopustit.“

Ať už byl Tate předtím čímkoli – reformátorem, politikem, svůdcem žen –, tak se změnil. Usmyslel si, že nás zastaví za jakoukoli cenu.

„Běž do auta, Merit.“

Oči jsem měla přilepené na Tateovi, takže mému mozku chvíli trvalo, než zaregistroval, co Ethan říká. Podívala jsem se na něj.

„Co?“

„Nastup do auta. Hned.“ Ethan měl pořád ještě klíčky, a tak mě postrčil ke dvířkům u spolujezdce a utíkal na místo řidiče.

Oba jsme prudce otevřeli dveře a spěchali dovnitř, Ethan nastartoval auto, dupnul na plyn, prosvištěl kolem Tatea a dál od magické stěny za námi.

Ať už byl Tateův původ jakýkoli, určitě do toho magického mraku vléval svou moc; to byl zřejmě jediný důvod, proč už neovládal naše auto.

Tachometr ukazoval stále víc a já se křečovitě držela bezpečnostního pásu. Sto kilometrů za hodinu. Sto deset. Sto dvacet. Nabírali jsme rychlost, ale když jsem se podívala do zpětného zrcátka, stěna – nyní protkaná modrými třpytivými nitkami – se stále přibližovala. Nabírala rychlost ještě prudčeji než my, zrychlovala několikanásobně víc než my.

A to nebylo to nejhorší. Stěna se rozrůstala.

Rozprostírala se zleva doprava od středové čáry a po obou pruzích dálnice a neušetřila nic, čeho se dotkla. Na asfaltu se dělaly boule, pukal jako sušenka a odlomené kusy létaly vzduchem. Stromy se lámaly a s rachotem padaly k zemi.

Reflexní zelená značka s počtem kilometrů se složila v půli, jako by byla z kartonu, ne ze stavební oceli.

A vzdálenost mezi námi a stěnou zkázy se scvrkávala.

„Dohoní nás,“ ječela jsem přes hukot větru.

„Zvládneme to,“ řekl Ethan a klouby na volantu měl úplně bílé od toho, jak se snažil udržet auto na silnici. Kolem nás proletěla další značka, o vlásek minula mercedes, zařinčela o silnici a skončila v poli na druhé straně.

Jak se stěna přibližovala, začal zadek auta drkotat, okolní svět zbělal a obklopila nás mlha.

„Ó bože,“ mumlala jsem, jednou rukou se chytila madla dveří a druhou nahoře za bezpečnostní pás.

Nesmrtelná nebo ne – život se najednou zdál křehký.

Volant sebou trhl doprava a Ethan se s hlasitým klením snažil neztratit nad vozem kontrolu. „Neudržím to, Merit. Připrav se.“

Jakmile to řekl, náš čas vypršel. Bylo to, jako by do nás zezadu narazila lokomotiva – v tomto případě však lokomotiva v podobě naprosto nemožné, odnikud se beroucí bouře, kterou řídil možná budoucí zloděj knihy, ochotný bez výčitek zabít všechny, kdo by se mu postavili do cesty.

Zadek auta se zvedl, dostali jsme hodiny a řítili se stranou u spolujezdce ke kraji vozovky a ke svodidlům, za nimiž byla mělká škarpa.

„Svodidla!“ vykřikla jsem.

„Snažím se!“ řval Ethan. Trhl volantem zpátky doleva, ale bylo to k ničemu. Kolem nás kroužil vítr a auto opsalo celý kruh a sunulo se stranou po silnici.

Narazili jsme do svodidel, byla to rána jak z děla, ale ani ocel nezastavila setrvačnost mercedesu, tlačeného magií. Auto skřípělo po svodidlech jako hřebíky po školní tabuli, než další poryv větru nebo magie nebo obojího zvedl stranu u řidiče do vzduchu.

Ječela jsem. Ethan mě chytil za ruku, a už jsme se kutáleli, auto se převalilo bokem přes svodidla a dolů a udělalo salto do příkopu, který dělil silnici od sousední půdy.

Ten pád mohl trvat nanejvýš tři nebo čtyři vteřiny, ale mně se před očima promítl celý život, od dětství s rodiči přes vysokou po tu noc, kdy mě Ethan přeměnil v upíra, a od jeho smrti k znovuzrození… Copak jsem ho dostala zpátky jen proto, abych ho opět ztratila, tentokrát Tateovou rukou?

S konečným žuchnutím jsme přistáli hlavou dolů ve strouze.

Auto se hrozivě houpalo na kapotě, kov skřípal a my oba jsme viseli za bezpečnostní pásy.

Chvíli bylo ticho, následované syčením páry z motoru a pomalým pištěním otáčející se pneumatiky.

„Merit, jsi v pohodě?“ Jeho hlas zněl zoufale. Dotkl se mé tváře, odhrnul mi vlasy a koukal mi do očí.

Chvíli mi trvalo, než jsem odpověděla. Byla jsem naživu, ale totálně dezorientovaná. Čekala jsem, až mi přestane hučet v uších a zase začnu cítit tělo. Bolelo mě v boku a měla jsem škrábance na pažích, ale jinak se vše zdálo být tam, kde být mělo.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem nakonec. „Ale opravdu nesnáším toho chlapa.“

Zavřel oči ve zjevné úlevě, ale v jednom měl krev z řezné rány na čele.

„Ty city jsou zcela vzájemné,“ řekl. „Já teď vystoupím a přijdu ti na pomoc. Zůstaň, kde jsi.“

Nebyla jsem v pozici, že bych se hádala.

Ethan se připravil, odepnul si pás a vyškrábal se ven. O vteřinu později se jeho ruka objevila na mém okénku. Odepnula jsem si pás a on mi pomohl vylézt z auta a ven na zem a vzal mě do náručí.

„Díky bohu,“ řekl. „Myslel jsem, že to bude náš konec.“

Kývla jsem a položila si hlavu na jeho rameno. Tráva byla mokrá a bláto mi na kolenou prosakovalo skrz džíny, ale byla jsem vděčná, že jsem už zase na pevné zemi. Chvíli jsem tam seděla a čekala, až se mi přistane zvedat žaludek a točit hlava. Moje panika však bouřila o to víc. Tate nás zjevně chtěl zabít. Co když tam pořád někde je?

„Musíme se odsud dostat,“ řekla jsem Ethanovi. „Mohl by se vrátit.“

Ethan si otřel krev z čela a s tělem ztuhlým jako zvíře, hlídající své teritorium, se podíval směrem k silnici. „Necítím žádnou magii. Myslím, že je pryč.“

„Proč by se nás obtěžoval shazovat ze silnice, když by se pak ani nepodíval, jestli nás opravdu dorazil?“

„Pospíchá, aby se dostal k té knize,“ řekl Ethan. „Možná se tam jen chtěl dostat dřív než my.“

Podal mi ruku. Vstala jsem, ohlédla se na auto a zakryla si ústa. Ethanovo auto – jeho krásný elegantní mercedes – bylo na šrot. Leželo na střeše ve škarpě a dvě kola se pořád ještě bezmocně točila. Nebylo pochyb, že je s ním amen.

„Ach, Ethane, tvoje auto…“

„Jen děkuj bohu, že je listopad a že jsme měli vytaženou střechu,“ řekl. „Jinak bysme byli v pěkném maléru. Pojď sem. Podíváme se, jestli půjdou vyndat věci z kufru.“

Kufr se při pádu napůl otevřel, a tak jsme manévrovali a tahali, dokud jsme z něj tašky a meče nevyprostili.

„Neslyšela jsi mě,“ řekl najednou.

„Neslyšela co?“

„Než nás shodil ze silnice, tak jsem tě volal. Tys mě neslyšela?“

Zakroutila jsem hlavou. Upíři měli schopnost telepatické komunikace, přičemž se tato schopnost většinou, ale ne vždy, omezovala na Mistry a upíry jimi stvořené. Ethan a já jsme spolu v duchu mluvili od té doby, co mě oficiálně uvedl do Cadoganského Domu jako Ochránkyni.

„Neslyšela jsem tě,“ potvrdila jsem. „Možná je to vedlejší účinek tvého znovuzrození? Protože Malloryino kouzlo bylo přerušeno?“

„Možná,“ řekl.

Zrovna jsme schovali meče, když se ze silnice ozvalo volání. Vzhlédli jsme. Mávala na nás žena v nadýchaném dlouhém kabátě. „Viděla jsem, jak vás to tornádo smetlo ze silnice. Objevilo se z ničeho nic, co? Jste v pořádku? Potřebujete pomoc?“

„Jsme v pořádku,“ ujistil ji Ethan, její mýlku s tornádem nechal bez komentáře, ale naposledy se podíval na svou bývalou pýchu a chloubu. „Myslím ale, že budeme potřebovat svézt.“

Jmenovala se Audrey McLarety. Byla to sekretářka právní kanceláře v důchodu, pocházela z Omahy a měla čtyři děti a třináct vnoučat, roztroušené různě po Iowě, Nebrasce a Jižní Dakotě. Všechna vnoučata dělala buď fotbal, tanec nebo basket pro mrňata, a Audrey se právě vracela zpátky do města poté, co shlédla taneční vystoupení svých tří vnuček poblíž Des Moines. I když bylo pozdě, Audrey zřejmě ani nenapadlo, aby strávila noc se svými dětmi.

„Mají své rodiny, kterým se musí věnovat,“ řekla, „a já zase moji.“ Tím myslela svého manžela Howarda a jejich čtyři teriéry.

I když jsem za to svezení byla vděčná, tak Audrey chvíli nezavřela pusu.

Ujížděli jsme směrem k Omaze černočernou tmou, míjeli další prázdná pole a tu a tam nějakou továrnu, jejíž světla a pára pulzovaly po plochých pláních jako spící kovové a betonové monstrum.

Jak jsme se blížili k městu, začal obzor oranžovět od záře pouličních světel. Audrey naštěstí vyrostla nedaleko Elliottu a souhlasila, že nás odveze až k farmářskému domku. A tuplem to bylo štěstí proto, že slunce mělo brzy vyjít a my jsme potřebovali někde přenocovat.

Přejeli jsme řeknu Missouri a jeli na sever jednotvárným centrem Omahy, projeli jsme náměstí plné lidí se spoustou starých cihlových budov, pak zubaté panorama mrakodrapů, a nakonec jsme se ocitli v obytné čtvrti. Starší domy a fastfoodové restaurace po nějaké době ustoupily opět rovinatým polím a farmářské půdě, a my vjeli na dlouhou bílou štěrkovou silnici.

Silnice byla dlouhá a rovná a krájela pole, před příchodem zimy již sklizená. Za námi se zvedal prach a ve tmě jsem toho za námi moc neviděla. To mě znervózňovalo. Mohl se tam ukrývat Tate a číhat na nás. Opět připravený zaútočit, ochotný smést nás ze silnice – a při druhém pokusu bychom nemuseli mít tolik štěstí. A ještě bychom s sebou vzali nevinného člověka.

Míjeli jsme farmy, které vypadaly jedna jako druhá – hlavní dům a několik stodol za stromořadím, což měla být podle mého názoru nejspíš ochrana proti větru. Domy zářily pod jasnými reflektory a já přemýšlela, jak asi jejich obyvatelé mohou při tak prudkém světle spát… nebo vůbec nějak spát. Na představě, že bych měla usnout v záři světlometů uprostřed jinak temné pláně, mě něco znervózňovalo. Cítila bych se příliš zranitelná, jako bych byla na výstavě.

Po patnácti minutách jízdy jsme dospěli k adrese, kterou nám dal Catcher, a velké ocelové číslice byly přitlučené ke sloupu, stojícímu na stráži na začátku dlouhé štěrkové příjezdové cesty. Na jejím konci, několik stovek metrů od silnice, byl zcela všední farmářský domek v záplavě svého bezpečnostního světla. Dřevěná překrývaná prkna, z nichž byl postaven, byla tmavočervená a na malé přední terásce byly bílé markýzy a v rozích dřevěné perníčky. Měl špičatou střechu s jedním štítem nad velikánským oknem. Za okenní tabulí byl položený obrázek dívky v kostkovaných halenkových šatech ve stylu „Domečku na prérii“, která trávila dlouhé zimní dny koukáním z okna na nekonečný zimní sníh.

Audrey zastavila a my jsme vzali meče a tašky, pěkně jí poděkovali a dívali se, jak se v oblacích prachu řítí zpátky k Omaze.

„Bude v pohodě,“ řekl Ethan.

Kývla jsem a šli jsme po cestě k domku a všude bylo ticho až na naše kroky a sovu, která houkala z větrolamu. Najednou se mi vybavila velká černá křídla, která mě chtějí sundat z příjezdové cestičky a uložit mě na seníku na půdě stařičké stodoly. Otřásla jsem se a přidala jsem do kroku.

„Ty nejsi zrovna farmářské děvče, co?“

„Venkov mi nevadí. A miluju lesy – je tam spousta úkrytů.“

„Líbí se to predátorovi, který je v tobě ukrytý?“

„Přesně. Jenže tady – já nevím. Je to divné, člověk je zároveň odříznutý od všeho a úplně na očích. Tohle nemusím. Raději věžák někde ve městě, prosím.“

„I s parkováním jen na povolení?“

Usmála jsem se. „A pomalu se šinoucí zácpou v dopravní špičce.“ Rozhlédla jsem se. Tam, kam nedopadlo světlo reflektorů, byla všude tma, a já přemýšlela, co by v ní asi mohlo číhat. Sledovat nás.

Čekat.

Sova znova zahoukala a mně naskočila husí kůže na pažích. „Tady je to ale strašidelný. Pojďme dovnitř.“

„Nemyslím, že se sovy živí upíry, Ochránkyně.“

„Nemám dneska chuť to pokoušet,“ řekla jsem. „A navíc bude za chvíli svítat.“ Jemně jsem Ethana postrčila směrem k domu. „Pojďme dovnitř, zlato.“

KAPITOLA 3
a
DŮM JAKO ZE ŠKATULKY

Ošoupané dřevěné schody na verandu nám vrzaly pod nohama a zvonek zazněl dlouze a staromódně.

Za okamžik nám otevřela žena ve světlém hedvábném županu, který měla na prsou pevně utažený. Vypadal staromódně, jako z padesátých let. Neposlušné, lesklé rudé lokny měla střižené na mikádo a oči pronikavě zelené – jako smaragd proti alabastrové kůži. Byla jedním slovem překrásná.

Naproti tomu se já cítila trapně, jako šedá myš, pořád ještě špinavá a po tom karambolu samá modřina.

Přeměřila si očima nejdřív mě, potom Ethana. „Mohu vám pomoci?“ zeptala se, ale potom jí došlo, s kým má tu čest. „Vy jste ti upíři.“

„Jmenuji se Ethan Sullivan,“ řekl, „a tohle je Merit.“

„Já jsem Paige,“ řekla. „Pojďte dál, prosím.“ Když nás pozvala přes svůj práh, jak se sluší a patří, otočila se, bosky odcapala chodbou a nechala za sebou otevřené dveře.

Pohlédla jsem na Ethana, abych ho nechala vejít jako prvního, ale on visel očima na ženě, mizející chodbou.

„Ethane Sullivane,“ řekla jsem a v prsou už mi klíčila závist.

„Já nekoukám na ni, Ochránkyně,“ pokáral mě a zamrkal, „ačkoli nejsem slepý.“ Ukázal do chodby.

Já se s hořícími tvářemi podívala zpátky. Stěny byly plné vodorovných řad knih, jedna vedle druhé a naměstnané tak těsně vedle sebe, že mezi nimi skoro nebyly mezírky. A nebyly to jen nějaké laciné měkké vazby z výprodeje. Tohle byly knihy v klasických starých kožených vazbách – ten typ, který byste čekali v domě archivářky Řádu… případně ve sklepě na stole rebelující čarodějky. Jakkoli jsem milovala knihy, znervózňovalo mě vstoupit do prostoru plného magických bichlí.

Následovala jsem Ethana do obýváku na konci chodby. Byl malý, ale pohodlný, s drahými tkaninami a venkovským dekorem. Z malého krbu se šířila vůně dřevěného kouře, mísícího se s vůněmi starého papíru a aromatického čaje.

Paige se stočila na gauči a z malého odkládacího stolečku si vzala šálek čaje. „Omlouvám se, že jsem trochu neupravená. Ona se ještě ne- ukázala a já si chtěla užít pár minut klidu a míru. Posaďte se,“ vybídla nás a drobným šálečkem na podšálku, zdobeným maličkými růžovými kvítky, ukázala na gauč proti sobě. „Je libo trochu čaje?“

„Ne, děkujeme,“ řekl Ethan. Posadili jsme se na pohovku a tašky a meče složili k nohám.

„Máte spoustu knih,“ řekl.

„Jsem archivářka,“ odpověděla. „Je to moje práce.“

„Čtení?“ zeptala jsem se.

„Zjišťovat a katalogizovat,“ odvětila. „Dávám tu dohromady historii toho, co bylo před námi, a zaznamenávám posloupnost událostí. A tady mám na čtení skutečně mnoho času.“

„Tohle nejsou hranice,“ řekl Ethan.

„Pro lidi ne. Ale po stránce magie? Tohle je v podstatě vakuum. Místo izolované jak od těch, kdo tvoří magii, tak od nadpřirozené populace. Je to skvělé místo pro uložení Maleficia, když na nás přijde řada jako na jeho opatrovníky, ale nic moc víc.“

„Je tady?“ zeptal se Ethan.

„Zcela bezpečně ukryto v silu,“ řekla. „Tudíž oficiálně vítejte v archivu určeném pro Maleficium. Alespoň prozatím. Až zjistí, že Mallory znovu utekla, začnou aktivně hledat nové místo.“

„Neměli ho mít už vybrané?“ přemýšlela jsem.

Ušklíbla se. „Jestli si myslíte, že jsou nadšení, když musí s tou knihou hýbat, tak se pletete. Baumgartner se teď musí otáčet, aby sehnal někoho, kdo by byl k tomu přenosu svolný. Je to příliš riskantní. Až se někdo konečně nabídne, bude to předávka naslepo kvůli ochraně jejich identity. Nebo si to myslím.“ Paige přimhouřila na Ethana oči. „Řád nepotěšilo, když kniha zmizela z Cadoganského Domu. Všichni jsme počítali s tím, že tam bude v bezpečí.“

„Nerad bych, aby to vůči vám vyznělo necitlivě,“ pravil Ethan, „ale když byla kniha ukradena, byl jsem mrtvý. A neodcizil ji upír, nýbrž jedna z vás. Ta, která se ze mě později pokusila udělat svého familiára.“

Naklonila hlavu. „Nevypadáte jako něčí familiár.“

„To také nejsem, pokud vím. Její kouzlo bylo přerušeno dřív, než ho stihla dokončit.“

A ještě předtím se zbláznilo nebe a Midway Plaisance^1se ocitl v plamenech, pomyslela jsem si.

Paige si ho prohlížela s magickým zájmem. „Stihla se dostat tak daleko, aby vás oživila, ale už z vás nestihla udělat bezduchého poskoka. Měl jste štěstí. Na druhou stranu to příliš nevypovídá v Simonův prospěch.“

„S tím nemohu nesouhlasit,“ řekla jsem, „ale jak to?“

Paige pokrčila rameny. „Snažila se vytvořit familiára a Simon si toho nevšiml. Je to komplikovaná magie. Spousta drobností a jednotlivostí. Ingredience, mechanismy, rekvizity, a v tomto případě i Maleficium. Než mi o tomhle Baumgartner řekl, nechtěla jsem hned o Simonovi smýšlet špatně, i když mu uniklo, co Mallory dělá, ale…“

„Teď jste změnila názor?“ dořekl Ethan.

Paige pokrčila rameny. „V případě menšího kouzla nebo jednoduchého zaklínadla stačí čarodějce říct několik málo slov. Taková magie se podobá spíš eskamotérství než pravému čarování. Je založena na iluzích, nemá dlouhého trvání a není náročná na provedení. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby Simon něco takového přehlédl. Ovšem stvoření familiára? To je už opravdu kumšt. Je to složité, náročné, znamená to velkou zátěž. Mělo by to po sobě zanechat stopy, a nejen na místě, kde pracovala, ale i na ní samotné.“

„Měla z té černé magie rozpraskané ruce,“ řekla jsem.

„Stopy,“ řekla Paige s přikývnutím. „A ze Simona nedělá dobrého čaroděje, že si těch znaků nevšiml… a že ji nedokázal zastavit.“

„A Catcher?“ přemýšlel Ethan.

Paige se zatvářila nedůtklivě. „Není členem Řádu, tudíž považuji za nepatřičné o něm diskutovat.“

Stáhla se, ale její přimhouřený pohled a jízlivý závan magie mluvily za vše: chicagští čarodějové měli celkově špatný týden. Ještě že to tentokrát nebyli upíři, kdo působí problémy.

Paige se na mne podívala. „Je mi známo, že jste s Mallory byly přítelkyně. Kontaktovala vás nějak?“

Řekla „byly“, jako bychom se já a Mallory rozvedly a šly si každá svou cestou. Ta myšlenka mi zrovna moc nesedla.

Zakroutila jsem hlavou. „Nekontaktovala. Když jsem ji naposledy viděla, ujal se jí Řád.“

„A nyní si chce znovu užít s Maleficiem,“ dodal Ethan. „Nepovedlo se jí dosáhnout cíle, a tak to chce zkusit znovu.“

„Snažila se znovu propojit černou a bílou magii,“ vysvětlila jsem. „Dobro a zlo. Její magie jí nedělá dobře – po fyzické stránce – a ona si myslí, že vypuštěním zla, schovaného v Maleficiu, se jí uleví. Jestli jsem to správně pochopila, tak prostředkem k dosažení jejího cíle bylo kouzlo s familiárem. Myslela si, že prací s černou magií naruší rovnováhu dobra a zla ve světě, a tato nerovnováha donutí zlo opustit Maleficium.“

Paige sebou škubla. „To je nešikovné řešení. Kdyby to bývala dokončila, možná tím mohla dosáhnout svého, ale není to moc elegantní postup. Kouzlo v neohrabaných rukou mladé čarodějky. Nezkušené,“ dodala. „Víme, zdali si před odchodem vzala s sebou nějaké knihy či zásoby?“

Ethan zakroutil hlavou. „Nevíme, ale nevypadá to, že by se pro něco stavovala. Prostě utekla.“

„Možná měla připravený nouzový plán,“ nadhodila Paige, „nebo je natolik sebejistá, že si myslí, že nějaký vymyslí za pochodu.“

„Kde tedy myslíte, že by teď mohla být?“ tázal se Ethan Paige.

„Řekla bych, že někde nedaleko odtud a že kuje plány,“ řekla Paige. „Jestli se stále drží té samé metody, pak přemýšlí, jaké čáry použít, a snaží se vymyslet způsob, jak se sem dostat, vypořádat se se mnou a utéct s Maleficiem.“

„Mluvíte velmi nevzrušeně o tom, že se sem hodlá vloupat čarodějka, vypořádat se s vámi a utéct s Maleficiem,“ podivil se Ethan.

Paige chvíli upíjela čaj, jako by pečlivě volila slova. „Vím, že jste její přátelé a že pro Chicago znamená její magie mnoho…“

„Předpokládám, že teď přijde nějaké ‚ale‘?“ předvídal Ethan.

„Ale,“ řekla skutečně Paige, „ačkoli Mallory rozhodně nějakou magii má, opravdu je jen malou paní.“

„Pokusila se zničit Chicago,“ řekl Ethan a zvědavě naklonil hlavu.

„Tím, že použila popel mocného Mistra upíra. To není úplně stejné, jako by tu destrukci způsobila silou vlastní vůle, že ne?“ pokrčila Paige rameny. „Jsem si jistá, že to byla velká světelná show, ale přesně kvůli tomu někdo stojí o familiára, který má velkou moc – abyste mohli použít jeho moc k posílení vlastní. Podívejte,“ řekla Paige. „Já nechci být nezdvořilá a nesnažím se zlehčovat chaos, kterému Chicago čelilo. Ale jsem magická realistka a nefavorizuji žádnou skupinu. Ovládání univerza není o hezkých světýlkách a barvičkách a protivných lidech. Je to o ovládání univerza. A když budeme realisti, tak to, co udělala ona, se tomu sotva vyrovná.“

„Napadá vás, o jaké kouzlo by se mohla pokusit tentokrát?“ zeptal se Ethan.

Paige zavrtěla hlavou. „Upřímně – nevím. Nikdy jsem Maleficium doopravdy nečetla. Ne že bych nebyla zvědavá, ale je to součástí přísahy, kterou jsem musela složit, abych zde mohla sloužit. Co neuvidím, to mě nebude pokoušet.“

„Rozumný přístup,“ řekl Ethan stroze. „Škoda, že to nikdo neporadil Mallory.“

„Mohla by zkusit jiné kouzlo s familiárem?“ zeptala se Paige.

Ethan zavrtěl hlavou. „To se zdá nepravděpodobné. Jediný další upíří popel v Chicagu patřil Celině. A ten už navíc v Chicagu ani není.“

Paige kývla. „Ale vždycky se tou cestou mohla vydat s něčím – nebo někým – jiným. Kromě toho jsou na světě miliony kouzel a všechna se pohybují někde na pomezí dobra a zla. Mohla si vybrat kterékoli kouzlo, které se v tomto rozmezí blíží spíš zlu.“

„Když už mluvíme o zlu,“ řekl Ethan, „Mallory není jediná, kdo jde po Maleficiu.“

Ethan vylíčil Paige naši nešťastnou zastávku s Tatem a jeho vlastním plánem na vypuštění zla. Když domluvil, odložila Paige svůj šálek, opřela se do gauče, založila paže na prsou a pohled přišpendlila na Ethana.

„A co je vlastně tenhle Tate za stvoření?“

„Doufali jsme, že byste to mohla vědět vy,“ řekla jsem.

Zamračeně vstala z gauče, došla do chodby plné knih a jela pohledem po hřbetech. „Možností je bohužel příliš mnoho a my nemáme dost informací na to, abychom vynesli nějaký rozumný soud. Polobůh? Džin? Fae?“ Vytáhla jednu knihu, prolistovala ji a zasunula zpátky na poličku. „Možná inkubus?“

„U těch ostatních nevím,“ řekla jsem, „ale fae to není.“

„Spolupracujeme s nimi,“ vysvětlil Ethan, jelikož najatí fae hlídali u bran Cadoganského Domu. To jsem však nemyslela.

„Také jsem se setkala s Claudií, královnou fae.“

Paige vykulila oči. „Vy jste se setkala s jejich královnou?“

Kývla jsem a vzpomněla si na vysokou, vnadnou ženu s jahodově blond vlasy. „Během doby, kdy Ethan nebyl mezi živými, jsme hledali příčinu toho, proč obloha zrudla. Fae jsou známí jako pánové oblohy, a tak jsme je navštívili. Dali nám sice málo informací, já jednoho z nich málem kousla, a tak dále a tak dál, a dověděli jsme se, že se změnou barvy oblohy nemají nic společného.“

„Nemůžete a tak dále a tak dál málem kousnout fae,“ řekla Paige.

„Můžete, když vás k tomu jejich královna zláká tím, že prolije jeho krev. A něco do budoucna: krev fae je pro upíry dost neodolatelná.“

„Budu si to pamatovat,“ řekla Paige, vytáhla další knihu a přinesla si ji zpátky na gauč.

„Když se bavíme o Tateovi,“ řekla jsem, „myslím… že se na něm něco v poslední době změnilo.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Paige.

„Už to není ten muž, co býval. Léta dělal kampaně proti chudobě a projevoval se jako ‚Tate za nové Chicago‘, a najednou začne rozdávat upírům drogy?“ Zakroutila jsem hlavou. „Zdá se mi to divné.“

„Je to herec,“ podotkl Ethan. „A navíc magický. To celé bylo jen jedno velké divadelní představení.“

„Které trvalo deset let?“

„Deset let může být pro něj, podle toho, co víme, jen nepatrný zlomek. A nezapomeň, že mi zničil auto. Právě teď nechovám k Sethovi Tateovi moc sympatií.“

„Já vím. Ani já ne. Nebýt jeho, ty a Celina…“

Při vzpomínce na pohled v Ethanových očích se mi sevřelo srdce – když ho trefil kůl, těsně předtím, než zmizel. „A já jsem se nestala náhle Tateovou fanynkou. Jen mi připadá, že došlo ke změně.“

Ticho, dokud Paige nezaklapla knihu a nevrátila ji zpět na poličku. „Tak už dost těch temných řečí. Slunce skoro vychází a já vím, že se mu musíte vyhnout. Co kdybych vás zavedla nahoru do vašich pokojů, a zítra v noci se můžeme zajít podívat do sila?“

„Je dobrý nápad, abychom šli spát?“ přemítala jsem. Tate a Mallory sice nepůsobili jako typy, které by se za Maleficiem honily za jasného denního světla, ale kdo ví?

„Zapnu na domě poplašná zařízení,“ řekla. „Pokud se v blízkosti domu vyskytne magie, upozorní nás. Tedy – měla by.“ Vrhla ostražitý pohled k hlavním dveřím. „Možná raději zapnu i běžný alarm.“

„Asi byste neměla trochu krve?“ zeptal se Ethan. „Měli jsme zásobu v autě, ale nepřežila cestu.“

Najednou mě popadla chuť.

Paige kývla. „Napadlo mě, že byste ji mohli potřebovat, zvláště když se to s Mallory tak zkomplikovalo. Dojdu pro ni.“

Vzali jsme tašky a meče a čekali, až Paige vyjde z kuchyně s tácem se staromódními skleněnými džbánky. „Tudy,“ řekla.

Následovali jsme ji na schodiště, pak do druhého patra a po dlouhé rovné chodbě s několika dveřmi.

„Původní majitelé farmy měli šest dětí,“ vysvětlila Paige. „Hlavní ložnice je dole a tady nahoře. Můžete si vybrat.“ Mrkla hodnotícím okem po Ethanovi. „Leda že byste byl nezadaný a chtěl se mnou sdílet dolní ložnici?“

„Ačkoli je to velkorysá nabídka,“ řekl Ethan, „musím odmítnout. Merit by mě nepochybně připravila o další z mých životů.“

„Jaké zklamání,“ řekla Paige. „Vždycky jsem se zajímala o upíry. A o kousání.“

„Je to pravda do puntíku,“ řekl Ethan lišácky.

Škoda, že jsem s ním teď nemohla mluvit v duchu. Mohla bych s ním prohodit pár slov o flirtování s Paige Martinovou. Místo toho jsem na něj jen významně pohlédla a on se na mě na oplátku zakřenil. Při tom jeho úsměvu se mi trochu ulevilo.

Paige nám dala tác, popřála dobrou noc, zmizela dolů po schodech a nechala nás s Ethanem opět o samotě.

Všech šest ložnic se sobě nápadně podobalo a vypadalo to, že se od čtyřicátých let příliš nezměnily. V každé byla tepaná železná postel, noční stolek a skříňka. Stěny zdobila vybledlá květinová tapeta. Podlahy byly z ošoupaného tvrdého dřeva a povlečení na postelích ze staromódní žinylky. Vypadaly jako takové ty pokoje, kde si děti kdysi schovávaly úplně vzadu v šupleti nebo pod matrací staré kartičky s baseballisty a hračky z Cracker Jacků^2.

Každý pokoj měl jedno okno a v něm těžký sametový závěs. Paige asi nechtěla dráždit zvědavé sousedy.

„Líbí se ti některý pokoj?“ zeptala jsem se Ethana.

„Podřídím se tobě,“ řekl, „protože budu bydlet s tebou.“

V jeho hlase nebylo žádné mlžení. Žádná otázka ani prosba o dovolení. Bylo to prohlášení, oznámení něčeho, co myslel vážně. Něco, co zkrátka a dobře udělá.

„Samozřejmě že ano,“ řekla jsem. „Bylo by nezdvořilé pomuchlat jí hned dvě ložnice. Smáčkneme se na jednu postel a ušetříme jí práci.“

Ethan zakoulel očima. „Tyhle důvody jsem na mysli neměl.“

„Ó, já vím,“ řekla jsem a vrátila se k prvnímu pokoji. „Ale když trochu nesrazím tvoje ego, nebude s tebou za chvíli k vydržení.“

Sarkasticky zamručel, ale bylo vidět, že mu to dělá radost.

Říkala jsem si, že bychom mohli potřebovat rychle utéct, a tak jsem zvolila ložnici nejblíže ke schodům a pustila tašku vedle postele hned u dveří. Nakonec jsem byla Ochránkyně, a tudíž stále zodpovědná za Mistrovo bezpečí.

Ethan si bez váhání položil tašku k posteli a vzal z tácu sklenice s krví. Podal mi sklenku a během pár vteřin jsme je oba vyprázdnili, uhasili palčivou žízeň a naše těla se začala hojit ze škrábanců a modřin, které jsme si odnesli z nehody.

Nejnutnější bylo vyřízeno, a tak Ethan zavřel dveře ložnice a zamkl. Když se ke mně opět otočil, zestříbrněly mu oči – znamení upířího vzrušení, jak emočního, tak jiného.

Po pokoji se začala rozlévat touha, začala přebíjet vůni krve a kůže a naleštěné oceli našich mečů.

„Ty a já máme nevyřízené účty.“

Pootevřela jsem rty. „Nevyřízené účty?“ zeptala jsem se, ale pohled v jeho očích byl nezaměnitelný – pohled zřejmého odhodlání.

Jedno obočí povyskočilo nahoru a vyzývalo mě k dohadům, ale já to neměla v plánu. Byl pryč dva měsíce a zrovna, když jsem si říkala, že mi univerzum dluží, tak… v kapse jeho kalhot zazvonil telefon.

Ethan ohrnul ret, ale povedlo se mu na ten telefon nepodívat.

Chvíli jsme tam jen mlčky stáli, koukali jeden na druhého a mezi námi vířila touha jako plameny neviditelného ohně.

„Mohl by to být Catcher,“ řekla jsem a vůbec mě to vyrušení netěšilo – jenže stejně tak se mi nelíbila představa, že by se Mallory potloukala někde kolem farmářského domu a my ignorovali varování.

Se zjevnou rezignací vytáhl telefon z kapsy a koukl na displej. „To je Malik. Vypadá to, že jsem zmeškal pár hovorů.“

Rychle jsem počítala. „Tady skoro svítá, což znamená, že tam už se rozednilo. Zůstal vzhůru – i po východu slunce –, aby ti něco sdělil. Měl bys to zvednout.“

Zamračil se a evidentně se o něj přetahovaly povinnost a touha. Jelikož normálně zvedal telefon okamžitě, vzala jsem to jako kompliment.

Mohla jsem mu alespoň usnadnit bolestivé rozhodování. „Vezmi to,“ řekla jsem mu. „Já ti neuteču.“

Ukázal na mě. „Ještě jsme neskončili.“ A zvedl telefon. Tentokrát to však nezapnul reproduktor. Pro mě jako pro upíra – a predátora s citlivými smysly – by nemělo být těžké odposlechnout jejich hovor. Respektovala jsem však jeho rozhodnutí a nešpehovala. Kromě toho, jakmile skončí, pravděpodobně mi stejně všechno řekne.

Vzala jsem z tašky pyžamo a zubní kartáček a zmizela do malé koupelny, těsně sousedící s ložnicí.

Asi jsem se měla podívat do zrcadla dřív. Tmavou ofinu jsem měla scuckanou dohromady a můj vysoký culík se podobal spíše obrovskému rozcuchu. Nyní již zhojený šrám nad obočím obklopovaly tečky zaschlé krve a na tvářích jsem měla pořád ještě špinavé šmouhy. Vypadala jsem pod psa, rozhodně ne jako předmět něčí touhy.

Na malém stolku na opačné straně koupelny ležely složené žínky. Navlhčila jsem jednu a vydrhla si obličej, pak jsem stáhla z vlasů gumičku a vykartáčovala je dohladka. Vana na nožičkách byla opatřená sprchou a zatahovacím nepromokavým závěsem, a já se rychle zbavila i ostatní špíny, která na mně ulpěla při našem výletu do škarpy Ethanovým mercedesem.

Když jsem byla čistá a v pyžamu, šla jsem zpátky do ložnice, lačná po dalším pokusu o to, co jsme započali předtím.

Jakmile jsem ovšem vkročila do pokoje, věděla jsem, že nám nebude souzeno. Ethan ještě telefonoval, vzduch propichovala magie ostrá jako jehla, a to byla předzvěst, že Malik pro něj neměl dobré zprávy. Ještě pár minut tiše mumlal, než telefon odložil.

„Začni tím horším,“ poprosila jsem.

„Zdá se, že Malikův vyhazov, který dal našemu nucenému správci, se nesetkal s kladnou odezvou.“

Greenwichské prezídium před nějakým časem pojalo podezření, že Cadoganský Dům způsobuje problémy v Chicagu a ještě dál, a tak na nás uvalilo nucenou správu. Po Ethanově smrti se tedy stal dočasným správcem našeho domu potížista jménem Franklin Cabot. Během svého díky bohu krátkého funkčního období zavedl nepříjemná pravidla, včetně omezování svobody našeho setkávání a pití krve. Pro upíry, žijící v komunitě připomínající bratrstvo, to nebyla populární omezení.

Když se Ethan vrátil mezi živé, vykopl Malik Cabota bez velkých ceremoniálů z Domu.

„Jak moc zlé to je?“

„Zatím nepadlo žádné rozhodnutí, ale Darius svolal šofet. To je mimořádné zasedání, na němž prezídium probírá závažné problémy.“

Darius West byl hlavou Greenwichského prezídia. Měl tak vysoké postavení, že ho dokonce i Ethan oslovoval „otče“.

„Jako třeba o americkém Domě rebelů, který, jak se zdá, nerespektuje jejich autoritu?“ zeptala jsem se.

„Tak,“ potvrdil Ethan, ale dál to nerozváděl. Začala jsem si v hlavě přehrávat scénáře o tom, jak budou cadoganští upíři vykopnuti ven do noci. Kromě palčivějších problémů si ještě budu muset najít byt. V Chicagu a v zimě. To mě moc nepotěší.

„Jak moc je to vážné?“

„Dost.“ Ethan se zamračil a promnul si spánky.

„Jsi v pohodě?“

Pousmál se. „Jen mě trochu bolí hlava. To přejde.“

Atmosféra v místnosti se změnila z nenaplněné touhy k politickému a magickému očekávání. Slunce se právě v tu chvíli rozhodlo vyhoupnout nad obzor; přes závěsy jsem ho neviděla, ale náhlá tíha mých víček mluvila za vše.

„Zdá se, že některé věci se zkrátka nemají stát,“ řekl Ethan.

Kývla jsem, neschopna čehokoli jiného. Upíři přes den spí, a je to nejen proto, že by nás přímý kontakt se sluncem zabil, ale protože vycházející slunce nás nechá upadnout do bezvědomí. Můžeme s únavou bojovat, ale byla to těžká a předem prohraná bitva. Nakonec podlehneme.

Zdálo se, že mé váhání chápe.

„Oba máme plnou hlavu jiných věcí a jiných lidí,“ řekl. „Na zbytek bude dost času, až se vypořádáme s touhle konkrétní krizí.“

„A když ne?“

„Zvládneme ji,“ řekl. „Protože já tě sakra uvidím nahou za příznivějších okolností ještě do konce roku.“

Musela jsem se tomu zasmát.

Ethan se taky šel umýt, pak vyšel z koupelny ve spodku od pyžama, který neponechával moc částí jeho těla představivosti. Jeho cadoganský medailon visel těsně nad svraštělou jizvou na jeho hrudi – znamení, které po sobě nechal Celinin kůl.

Na můj vkus příliš brzo zhasnul světlo a vlezli jsme si na tvrdou, vrzající matraci. Ethan si mě hned přitáhl k sobě.

Vychutnávala jsem si ten pocit, tu nádheru, že ho tu mám. Jeho teplo, vůni, energii, jeho všechno.

„Východ slunce nemůžeme zastavit,“ řekl. „Tak si odpočineme a zítra budeme mít víc síly do boje.“ Přitiskl si mě pevně k sobě a ovinul mi paži kolem pasu.

Reflexivně jsem se zachvěla.

„Je ti zima?“

„To je můj zvyk. Mívala jsem problémy s usínáním.“

„Před sluncem?“

„Před sluncem,“ souhlasila jsem. „Byla jsem utahaná, ale stejně se mi hlavou honilo všechno, co jsem měla udělat, písemky, které jsem měla opravit a další nesmysly. A tak jsem si vytvořila malý trik.“

„Třesení?“

„Představivost. Zavrtala jsem se do peřiny, zavřela oči a představovala si, že je zima a venku řádí bouře. Mrzne. Fouká studený vítr. Skučí blizard.“

„Trochu neutěšený scénář.“

„Neutěšovala jsem se blizardem. Ukolébala mě představa, že jsem uvnitř, v bezpečí a v teple.“

„A fungovalo to?“

„Nakonec jsem vždycky usnula.“

Ethan se uchechtl. „Tak mi povídej, Ochránkyně. Ukolébej mě.“

Usmála jsem se a zavřela oči. „Jsme nedaleko od aljašských břehů, na nákladní lodi v Beringově moři. Je pozdní léto a vzduch je čím dál chladnější. Moře je klidné, ale je čerstvý vítr.“

Ethan se trochu otřásl a protáhl se proti mému tělu. Přimknul se blíž.

„Jsme v soukromé kajutě. Nic nóbl, ale je tu silná a měkká matrace. Ležíme spolu a venku duje vítr, pod námi jsou vlny. Zavíráme oči, svět pomalu utichá, začíná padat sníh a my usínáme.“

„Hezký příběh,“ řekl Ethan tiše. „Ale i já mám co vyprávět. Představ si zářící oheň v temné, hluboké chicagské zimě. Představ si teplo ohně na své kůži –“

„Asi budu mít na sobě flanelové pyžamo,“ škádlila jsem ho, ale Ethan se nedal. Naklonil se se rty na mém uchu.

„Nebudeš mít na sobě nic než svůj cadoganský medailon a úsměv, Ochránkyně.“

„To má být předpověď budoucnosti?“

„To je slib.“

A s možností tohoto slibu v hlavě jsem nechala tělo odpočinout a odplula na vlnách spánku.

KAPITOLA 4
a
DO HLUBIN

Když jsem se vzbudila, byla postel prázdná a přikrývky studené. Na jeden hrozivý okamžik jsem myslela, že se mi o jeho návratu jen zdálo, že to byl jen krutý výplod mé fantazie.

Dveře ložnice se však otevřely a vešel Ethan, v jedné ruce měl šálek na kávu a v druhé malý košík. Podíval se na mě a usmál se. „Ty jsi zaspala.“

„Ani jsem nevěděla, že jsou toho upíři schopní.“ Překřížila jsem nohy a odhrnula si vlasy z tváře. „Asi jsem potřebovala pořádný odpočinek.“

„Modřiny ti zmizely, ale jsi bledá.“

Přiznala jsem se. „Myslím, že jsem nespala moc dobře. Pořád se bojím pustit tě z dohledu.“

„Protože bych mohl zmizet?“

Kývla jsem.

„Na mizení není nic statečného,“ řekl Ethan. „Musím říct, že ten kůl stál za to kvůli věcem, které jsem díky němu získal. Zachránil jsem ti dvakrát život,“ dodal, kdybych si náhodou nepamatovala, že ze mě udělal upírku a pak ještě skočil do cesty kůlu, aby mě zachránil. Jako by se jedno či druhé dalo tak snadno zapomenout.

Zakoulela jsem očima. „Dávám ti jeden týden na to, abys mi ten kůl otloukal o hlavu, a pak máš utrum.“

Samolibě se usmál. „Týden na to nepotřebuju, Ochránkyně.“

Ani jsem se neobtěžovala ptát, co má za lubem.

„Ale prozatím máme naléhavý problém a já budu radši, když se nebudeš ničím rozptylovat, až přijde čas.“

Oči se mu stříbrně zaleskly a znovu se vrátily ke smaragdově zelené. Mým tělem projel vášnivý blesk, až mi na pažích naskočila husí kůže a vzduch prostoupila magie.

Já i Ethan jsme měli nervy jako strunky, oba jsme očividně mysleli na fyzické radovánky, ale museli jsme to odložit na později kvůli naléhavému problému, jak to prezentoval.

Tím problémem byla Mallory.

Až tohle bude za námi – a bůh dá, že jednou bude –, nakopu jí zadek, že mi nabourala můj čas s Ethanem, i když jsem jí vděčila za to, že ho nechala obživnout.

Ethan se posadil na kraj postele a podal mi hrnek – po okraj plný teplé krve – a košík. Hrozivě mi zakručelo v žaludku, a tak jsem nemarnila čas a upila krev, zatímco Ethan se přehraboval v cestovní tašce.

Když byl hrnek prázdný, nakoukla jsem do košíku. Zevnitř se na mě usmívaly čtyři muffiny: makový, borůvkový, jeden plněný kousky ovoce, ořechy a mrkve, a nakonec čokoládový, posypaný kousíčky bílé a tmavé čokolády.

Výběr byl jednoduchý.

„Paige peče?“ zajímala jsem se a vytáhla z košíku čokoládový muffin. Byl ještě teplý.

„Maleficium je obvykle uloženo někde jinde,“ řekl Ethan. „A když ji budu citovat, tak setkání Řádu, o nichž může pořídit záznam, moc není. Zjevně má času dost. Chutná ti to?“

Podíval se na mě a já si už slízávala z prstů čokoládu. „Beru to jako ano. Neprotestuješ.“

„Kvůli čokoládě bych vstala třeba z mrtvých.“ Vtom mi došlo, co jsem řekla. „Promiň. Tenhle obrat bych asi měla vypustit ze svého slovníku.“

„Kvůli mně se měnit nemusíš,“ zasmál se a vybral si borůvkový muffin.

„Víš, krmit mě nemáš v popisu práce. Já si umím obstarat jídlo sama.“

Pochybovačně povytáhl obočí.

„Umím,“ zdůraznila jsem.

„Ne do té míry, abychom si udrželi zdraví a schopnost vypořádat se s podobnými záležitostmi. Vsadím se, že než se tohle vyřídí, budeš potřebovat každý gram své síly a každý kousek kuráže v té tvé tvrdé hlavě. A toho dosáhnu tím, že se postarám, abys měla pořádné jídlo, a můj život bude lehčí.“

Chtěla jsem se s ním hádat, ale zjistila jsem, že nemůžu. Samozřejmě mě rozčilovalo, že mě tak odhadl a našel mou slabinu. Nechtěla jsem, aby o mých slabých stránkách věděl, natož aby mi je připomínal. Ale také to bylo uklidňující. Nepřidal si tenhle problém do přihrádky označené „pozor“ ve své hlavě; naopak se s ním vypořádal.

Jak zvláštní a zároveň úžasné.

Dojedl svůj muffin a podíval se opět na mě. „Copak?“

„Nic,“ řekla jsem a sáhla si pro muffin číslo dvě.

Když jsme spořádali krev i muffiny, připravili jsme se na onu eventualitu, že budeme muset vytáhnout do boje. Nedalo se samo sebou tušit, zda si Mallory nebo Tate vyberou pro hledání Maleficia dnešní či zítřejší noc, nebo třeba příští týden, ale oba se zdáli dost netrpěliví na to, aby to uskutečnili spíše dřív než později.

Prohlédla jsem čepel své katany a ujistila se, že ocel je čistá a připravená na akci, pak jsem se nasoukala do svých bojových kožených kalhot a tenkého trička, které mělo naštěstí v téhle zimě dlouhý rukáv, a do kožené bundy. Ironií osudu bylo, že tenhle kožený komplet mi darovala Mallory k posledním narozeninám. Zdálo se nepatřičné a smutné, že je na sebe beru proto, abych se s ní případně utkala.

Když jsem byla připravená, sledovala jsem, jak si Ethan obléká džíny a koženou bundu na své vysoké štíhlé tělo – a připomněla si svůj aktuální seznam povinností:

1. Zastavit a zajistit Mallory.

2. Zastavit a zajistit Tatea.

3. Vrátit se proboha hlavně do Chicaga.

4. Vidět Ethana nahého za příznivějších okolností.

5. Opakovat čtyřku donekonečna.

Body čtyři a pět byly obzvlášť lákavé, stejně jako Ethan. Jenže teď jsme se museli postarat o čarodějku a další věci, a tak jsem si připásala katanu. V domnění, že už jdeme dolů, jsem položila ruku na kliku, ale Ethan mě zastavil.

„Merit.“

Ohlédla jsem se a tázavě povytáhla obočí.

Přiskočil hbitě jako kočka, zastavil se jen několik centimetrů ode mě a vpíjel se do mě přivřenýma smaragdovýma očima. I v džínech a bundě byl hrozně hezký, můj plavovlasý bojovník se zuřivýma očima a mečem u boku.

„Dáš si pozor.“

„Na co?“

„Při té misi.“

„Jak jen to půjde,“ slíbila jsem. Řekla jsem to optimistickým tónem, ale to mu nestačilo. Položil mi ruku na paži. „A když tě ohrozí?“

Vzhlédla jsem k němu a srdce se mi náhle rozbušilo.

„Mohla by tě ohrozit,“ řekl Ethan. „Mallory se již pokusila o magii, která neměla jiný účel než poškodit druhé, včetně tebe, a pravděpodobně se o to pokusí znovu.“

Pod jeho pichlavým pohledem mi nervózně zacukalo v žaludku. Bylo skvělé, že mě chce chránit, ale měla jsem strach, že to pro Mal nevěstí nic dobrého.

„Jestli dojde na rozhodování mezi ní a tebou…“

Chvíli jsem mlčela. „Tak co?“

Nedořekl; ani nemusel. Varoval mě a omlouval se za to, co by všechno mohl Mallory udělat, kdyby nám znovu vtrhla do života. Já však v téhle konverzaci nechtěla pokračovat.

„Je to moje nejlepší kamarádka. V podstatě moje sestra.“

„A přesto na tebe zaútočila svou magií. Pokusila se zničit třetí největší město v zemi a ze mě udělat svého otroka, protože si myslí, že má právo vypustit do světa zlo.“

Polkla jsem náhlý strach i prudký záchvat hněvu na Mallory a přinutila podívat se na něj zpříma. „Nemůžu ti dovolit, abys jí ublížil, Ethane.“

Jeho oči byly najednou nesmlouvavé a on zvedl mou bradu prstem a palcem. „Já vím, že ji miluješ. Nepochybuju o tom. Pokud ale dojde na lámání chleba mezi tebou a jí, mám jasno už teď.“

„Ethane –“

„Ne,“ řekl a zapíchl do mě průzračně zelené oči. „Ty jsi má volba. Už jsem ti řekl, že jsi moje až do morku kostí. Nedovolím jí do toho vstoupit, ať už je tou magií jakkoli nemocná.“

Pak jeho pohled zjihl – možná za to mohla panika v mých očích. „Já tohle nechci,“ řekl. „Nechci, aby to zašlo až tam. Ale moje rozhodnutí je neměnné. A takové i zůstane.“

„Neděláme to proto, abychom ji potrestali,“ připomněla jsem mu. „Tohle je přece záchranná mise. Najdeme ji a přivedeme bezpečně zpátky domů. Nikomu z nás tří se nic nestane. Ona mi tě přivedla zpátky, Ethane. Nemůžu jí odpustit, co udělala, ale nesmím zapomínat ani na tohle.“

Obejmul mě a jeho ústa se mě zmocnila tak nečekaně, že mi to vyrazilo dech. Potom vzal mou tvář do dlaní a znovu mě políbil s naléhavostí, která nenechávala prostor pro otázky či pochybnosti o tom, co pro něj znamenám.

Na úplném začátku jsme já a Ethan byli nepřátelé. Zachránil mi život, ale odmítal mě přijmout takovou, jaká jsem byla – a totéž platilo pro mě.

Postupně se z nás stali kolegové, ale bojovali jsme se vzájemnou přitažlivostí. A když jsem byla připravena se mu podvolit, ze strachu mě od sebe odehnal.

Dal za mě život a já nakonec přiznala hloubku citů, jež jsem k němu chovala.

A zázrakem – spáchaným modrovlasou mladou ženou s úmyslem zničit svět kolem nás – se mi pak vrátil… a ona zůstávala mezi námi jako překážka.

Po schodech se rozlehl hlas Paige. „Jestli jste připraveni, tak já ano!“

Ethan poodstoupil a přejel si rukou po bradě. „Měli bychom jít dolů.“

Kývla jsem na něj, už zase nejistá, co říct.

Sešli jsme – já s těžkým srdcem – do prvního patra, kde nás čekala Paige, která se na to pořádně oblékla. Měla na sobě kapsáče, černé vysoké boty, krátký kostkovaný kabátek a k němu ušanku, zpod níž vykukovaly její zářivé rudé lokny. Bydlela tu sice sama, ale brala svou práci vážně.

Následovali jsme ji ven na chladný podzimní vzduch. Na pozdní listopad byla poměrně krásná noc, studený vzduch spíš osvěžoval, než aby z něj byl člověk prokřehlý. Paige nás vedla kolem farmářského domu a dál na pole za ním, kde byla krátká a zažloutlá tráva. Měsíc bíle svítil vysoko na nebi.

„Tedy, Paige,“ řekla jsem, „když jste tu jen vy sama, jak to všechno uhlídáte?“

„Mám přátele. V prérii sice nejsou žádní čarodějové, ale zato tu jsou nadpřirození. Taky mám lektvary. Slyšeli jste o Večerníčkovém čaji? Vynalezla jsem opak – magické probouzedlo. Říkám tomu Raníčkový čaj. Dává mi energii, když na někoho dlouho čekám.“

„To jste pila předtím?“

„Ne. To byl opravdu Večerníčkový čaj. Když jste přijeli, udělala jsem si den volno. Mám lepší pocit, když je někdo v domě se mnou, i když jste o sobě nevěděli. Vyspala jsem se poprvé za několik dní.“

Žasla jsem, že i při takovém nedostatku spánku vypadá tak dobře. Já bych se podobala oběti moru s přeleželými vlasy. „Vypadáte fantasticky.“

„Nejsme holt všichni upíři s nestárnoucí pletí. Děláme, co můžeme. Někdy si vypomáháme magií.“

Paige nás vedla po pěkně ušlapané pěšince přes malou pastvinu a mezerou v laťkovém plotě. Na dalším poli byly brázdy a z půdy trčely zažloutlé zbytky kukuřičných stébel.

„Vy tady pěstujete kukuřici?“ zeptal se Ethan.

„Udržujeme zdání,“ potvrdila Paige. „Tamtudy se vchází do sila.“ Uprostřed pole, které muselo napříč měřit tři sta metrů, seděla malá betonová krychle. „Dveře do skladu jaderných zbraní jsou schované pod ornicí.“

„Řád evidentně vybral místo, kam se člověk dostane jen těžko,“ řekl Ethan.

„Jako první si to tu vybraly ozbrojené složky. Jsme uprostřed země,“ řekla Paige. „Pro jadernou obranu to bylo skvělé místo, pokud chtěli maximální ochranu před nepřítelem.“

Šli jsme po zamrzlé půdě ke vchodu do sila, které se jevilo jako pouhá betonová kostka s technickými dveřmi. Když je Paige odemkla a otevřela, objevila se malá kovová plošina.

„Nastupte si,“ řekla Paige, sundala čepici a odhalila tak rozcuchané rusé kudrny. „Bunkr je deset metrů pod zemí. Plošina je na nůžkovém výtahu, takže nás sveze dolů.“

„Plošina“ byla kovová mřížka – taková ta, skrz kterou vidíte pod sebe –, a několik pruhů zábradlí. Pod námi zela jen tma.

Paige přistoupila ke mně a Ethanovi, stiskla červený knoflík na obrovské kovové krabici, připevněné k jedné straně zábradlí. Pomalu a s kovovým skřípáním jsme začali klesat.

Nemám ráda tmavé stísněné prostory. Cítila jsem tíseň na prsou, jak se mě začínala zmocňovat klaustrofobie. Pod námi sice svítilo slabé světlo, ale pocit všudypřítomné beznaděje nezahnalo.

Po několika vteřinách jsme dojeli až na dno. Plošina prudce zastavila; byli jsme na konci dlouhé betonové chodby.

„Sklep,“ řekla Paige, „dámské doplňky a punčochové zboží.“

Následovali jsme ji ven z výtahu a dál do chodby, kde byla zima a kromě hučení strojů, které jsme neviděli, také i ticho. Vzduch byl teplý, zatuchlý, jako by zde cirkuloval tentýž vzduch od chvíle, kdy silo postavili. Stěny byly lesklé a světle zelené jako v nemocnici nebo starých kancelářích evidence vozidel a tu a tam v nich byly zasazené další zavřené technické dveře.

Paige na ně cestou po chodbě postupně ukazovala. „Tohle jsou všechno obytné buňky. Když bylo silo ještě funkční, byl zde personál dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Byli tu vždy nejméně dva lidé – a zásadně to tenkrát bývali muži.“

„Nedej bože, aby dámy pod vlivem PMS nedopatřením odpálily jadernou střelu,“ zavtipkovala jsem.

„Přesně,“ souhlasila suše Paige. „Jsme dost silné na to, abychom rodily děti, ale pokud jde o bezpečnost národa, nemáme dostatek důvěry.“

„Je tady jaderná hlavice stále uložená?“ zeptal se Ethan.

„Ne. Přemístili ji, když bylo silo vyřazeno z provozu. Ale kontejner zůstal. To je pro nás užitečné.“

Chodba končila obrovskými betonovými posuvnými dveřmi. Paige je odsunula, takže odjely ve svých kolejničkách.

„Tohle je silo,“ řekla tiše a vedla nás dovnitř.

Byl to obrovský betonový kruhový prostor s jeskynními dírami uprostřed podlahy. Panely s tisíci malých tlačítek s ostrými rohy lemovaly stěny vedle jasně barevných varovných nápisů, že se tlačítek nesmějí dotýkat neoprávněné osoby.

Musela jsem sbalit prsty v pěst, abych odolala nutkání je zmáčknout, jen abych viděla, co by se stalo.

A zející betonová díra, kde se kdysi nacházela střela? Tak velká, že moje hlava stěží dokázala ty rozměry pobrat. Stála jsem u zábradlí nad propastí a dívala se dolů. Šachta byla dobře osvětlená a uvnitř byly kolem dokola ocelové podpěry, které zřejmě měly držet střelu.

„Samotné silo je třicet metrů hluboké,“ řekla Paige a její hlas se rozléhal v ohromném prostoru.

„A my jsme v hloubce sotva deseti metrů,“ řekl Ethan, „což znamená, že je pod námi dalších dvacet metrů.“

„Správně. Beton je ze všech stran víc než jeden metr tlustý. Takřka neproniknutelný.“

„To mi hlava nebere,“ řekl Ethan a zíral dolů do hlubiny.

Paige ukázala na kovový žebřík na protějším konci. „Další patra jsou nad i pod. Nacházejí se tam tanky a další operační zařízení.“

„A Maleficium?“

Šla k zábradlí a ukázala dolů do sila. „Je na samém dně na podstavci, ať už to zní ironicky či ne. Můžete se na něj podívat.“

Shlédla jsem. Jistě – viděla jsem červenou koženou vazbu. Nezářilo, nevibrovalo ani nevypouštělo nic divného. Jen tam leželo, jako by se ho nic netýkalo, a ukrývalo v sobě sílu zničit město a přátelství.

„Je to nejbezpečnější bod v celém tomto zařízení – lze se sem dostat přes šestery betonové dveře, a to jen za předpokladu, že trefíte dolů. Tohle místo je bludiště.“

Těžké se tam dostat, pokud neumíte sletět rovnou dolů na dno a čmajznout tu knihu. Díky bohu, že čarodějové skutečně nelétají na košťatech, ačkoli představa Mallory ve špičatých černých čarodějnických botách, jak drandí na smetáku, mi trochu zvedla náladu.

„Odvedli jste výtečnou práci, když jste cestu k Maleficiu takhle ztížili,“ uznal Ethan.

„Nejen že to uchrání knihu před lidmi,“ řekla. „Také se tak zlo udrží uvnitř. Svět býval mnohem krutější místo. Čarodějové, kteří stvořili Maleficium, mysleli, kdoví jak nápaditě ten problém nevyřešili – stačí uzamknout zlo, a všechno bude fajn. Ukazuje se však, že magická kniha je dosti propustná.“

„Zlo z ní prosakuje ven?“ podivila jsem se.

„Jo,“ řekla Paige. „Ten mechanismus není dokonalý. Je ale nejlepší, jaký dosud máme, tudíž stojí za to jej chránit.“

„Pravda,“ přitakal Ethan.

Právě v tom okamžiku můj žaludek, ten nevychovaný nezdvořák, zakručel. V rozlehlém prostoru sila to nebyl nejtišší zvuk.

Ethan zakroutil hlavou. Paige se usmála. „Vrátíme se nahoru a já připravím nějaké pořádné jídlo. Vy dva se můžete trochu porozhlédnout po farmě, udělat si obrázek. Má velkou rozlohu – celkem dvě stě padesáti hektarů a ze všech čtyř stran ji lemují silnice, takže až dojdete na štěrk, zašli jste příliš daleko.

Ethan kývl. „Děkujeme. Trochu se tu projdeme. Bude se nám to hodit.“

To nepochybně, pomyslela jsem si. Otázka zněla kdy?

Plošina nás vynesla opět na povrch. Paige se rozloučila, nasadila si čepici, odemkla dveře a vyšli jsme ven. Vítr mezitím zesílil a vzduch byl ostřejší. Zapnula jsem si bundu.

Paige se coby osamělá silueta v temné prázdnotě vracela zpátky k domu.

„Zajímalo by mě, jestli je tu za trest – jestli ji do téhle samoty uvrhl Řád,“ řekla jsem. „Nebylo by to poprvé, co trestají své členy.“ Nebo v Catcherově případě je rovnou vylučují.

Ethan si dal ruce v bok a prohlížel si prázdné pole. „Že by tohle byl ostrov neposlušných čarodějnic?“

„Jo, tak nějak.“

„Paige vypadá, že bere svou práci vážně. Nezdá se mi, že je tu za trest. Bohužel si nejsem jistý, zdali bychom poznali, kdyby to jen hrála. Začínám pochybovat o tom, že je na světě jediný čaroděj nebo čarodějka schopná říct celou pravdu o čemkoli.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrazivé kousnutí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.