Foto: Jiří Skupien

Kniha vychází díky laskavé podpoře Nadace Jana Klimenta

Copyright © Lenka Procházková, 2016

Cover © Lukáš Tuma, 2016

Photo on Cover © Hans Štembera, 2015

Layout © Josef Kroupa, 2016

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2016

ISBN (ePub) 978-80-7557-265-3

ISBN (mobi) 978-80-7557-266-0

Kronika úzkosti
(úvod ke sbírce)

V květnu 2015 mě pozvali do Památníku písemnictví na debatu o vztahu umění a politiky. Dalším účastníkem byl Jiří Pehe. „Co teď píšete?“ zeptal se mě, než jsme vstoupili do sálu. Odpověděla jsem, že hlavně politické komentáře a projevy. „Já myslel jakou knihu,“ objasnil. „Na psaní knížek teď přece není čas!“ namítla jsem.

Ale když dnes pročítám své texty publikované od jara 2014 na nezávislých internetových webech, vidím, že jsem tu knížku vlastně napsala. Román to není, spíš kronika úzkosti. Že je ta úzkost občas prokládaná humorem, zřejmě souvisí s dědičnými rysy českého písemnictví. Držet se této tradice při psaní románu je poměrně snadné, ale uplatnit ji i v politických komentářích, rozhovorech a veřejných projevech žádná legrace není.

I při chronologickém řazení textů do zamýšlené sbírky jsem si připomínala, jak těžce se mi každý z nich psal a kolik dní a nocí to trvalo, než jsem byla s výsledkem spokojena. Nejobtížnější byla tvorba projevů. Politický projev je specifický žánr, nejblíž k němu má monolog postavy v divadelní hře. Jenže herec dostává monolog už hotový. Divadlo je kolektivní umění, jehož úmyslem je vyvolat u diváka katarzi, tedy stav rozechvění vlivem prožitku z představení. To sice platí i o demonstracích a veřejných shromážděních, nicméně odlišnosti tu jsou a není jich málo.

Jak se dělá demonstrace

Zatímco divadelní představení se plánuje i rok dopředu, podnět k demonstraci může být náhlý a příprava je proto omezena jen na týdny, někdy dokonce na dny. Prvním krokem je ohlásit na úřadě název akce, datum, čas, místo a jméno organizátora. V Praze se tyto ohlášky podávají na Magistrátu hl. města. Následuje krok druhý – shánění řečníků, kteří jsou schopni a ochotni napsat k danému účelu projev a sami jej přečíst. Když jde o shromáždění několika občanských iniciativ, nebývá o řečníky nouze a je naopak nutné určit jim maximální délku vystoupení. V této fázi příprav už bývá vybrán i moderátor (či moderátorka), jehož úkolem je promyslet pořadí přihlášených aktérů, připravit si úvodní a závěrečnou řeč a taky propojující glosy. Souběžně se řeší grafická podoba letáků, jejich rozesílání internetem, a pokud je čas, svolá se tisková konference. Pak se zajišťuje technika, tedy ozvučení, pódium, často i petiční stánky a dobrovolníci, kteří u nich budou při akci stát. Hudba se vybírá kolektivně, základem (našich demonstrací a mítinků) bývá Kryl, písně Voskovce a Wericha a samozřejmě státní hymna. S mladšími skladbami organizátoři vždy trochu riskují, protože OSA má uši všude. (Ale i kontroloři jsou jen lidé a podléhají katarzi, takže pokutu jsme zatím neplatili.) Vlajky, transparenty a zvětšené fotky jsou nejmenším problémem a každá „délesloužící“ občanská iniciativa je schopna během jediného večera inovovat i historické kusy, takže například transparent PRYČ S VLÁDOU! lze pomocí nůžek, tiskárny a izolepy kreativně předělat na PRYČ Z NATO! Složitější je to s kostýmy.

Když jsme v červenci 2014 v den výročí začátku první světové války v souvislosti s aktuální krizí na Ukrajině připravovali mírovou akci před budovou ambasády USA, sepsal kolega Marek Řezanka inovovanou scénku se Švejkem a paní Műllerovou. Rekvizity včetně pojízdného křesla pro Švejka nám nakonec půjčili v nejmenovaném filmovém fondusu. Ale uniformy pro pochodující vojáky jsme si předvídavě koupili v bazaru, protože sborové písně „Brýle na noční vidění“ a „Běž domů Obamo!“ jsme reprízovali i při dalších protiválečných shromážděních.

Další rozdíl mezi divadlem a demonstrací je v tom, že v divadle neprší a nemrzne a na výkon herců nedohlíží policie. U veřejných shromáždění naopak počasí sehrává svou roli a policie tam být musí, aby chránila nahlášenou akci proti narušitelům. V jednom případu policisté svou úlohu nepochopili a stali se narušiteli sami. Došlo k tomu při shromáždění 7. května 2014 na hlavním nádraží u pietní desky padlých, kdy nám členové Policie České republiky v průběhu ohlášené akce neurvale odpojili proud a chtěli zabavit i kameru, což jim ale pobouření posluchači nedovolili. Většinou se však policie chová seriózně a uvážlivě, třeba když 17. listopadu 2014 odvrátila zástup lidí s červenými kartami od parku na Klárově, kde jsme měli tribunu a stánky, a přesměrovala rušitele nahlášeného shromáždění do Letenské ulice. Hluk rozhicovaného stáda však ztlumit nemohla, a tak jsme opakovaně pouštěli do reproduktorů Krylovy „Maškary“, než cvičení lidé odpochodovali a my mohli v mítinku pokračovat.

Rozdíl je tedy i v publiku. Do divadla se diváci (většinou) nechodí hádat a nezasahují do dramaturgie. Na veřejných shromážděních se ale s aktivitou posluchačů musí počítat, protože lidé, které téma přitáhlo a přišli, se necítí být publikem, ale součástí „kusu“. Nesedí v pohodlných křeslech, ale stojí na dlažbě. Pokud je projevy nebaví, odcházejí. Pokud je rozčilují, zůstávají, protestně vykřikují a hvízdají. Když je řečník zaujme, přerušují jej potleskem nebo hlasitými doplňky.

A je tu ještě jeden zásadní rozdíl. Zatímco divadelní kus se drží na repertoáru popřípadě i několik let, každé veřejné shromáždění je premiérou i derniérou současně. I když důvody pro zorganizování demonstrace nebo jiné veřejné akce se často opakují, průběh je vždy jedinečný a neopakovatelný. Z tohoto hlediska se nabízí srovnání se sportovním utkáním, které taky proběhne jen jednou. Až na to, že třeba tenis mohou sledovat televizní diváci v přímém přenosu, a i když sedí v různých bytech či hospodách, prožívají ve stejné chvíli stejné vzrušení a obdobnou katarzi.

O demonstracích se však televizní divák povětšinou dovídá až z účelového sestřihu, pokud vůbec. A jeho katarze je režírovaná podle zadání editora, který obstarává i komentování šotu. A tak se přímí účastníci akce po návratu domů a zapnutí televizního zpravodajství mnohdy vztekají nad tím, jak neobjektivní mohou ty televizní objektivy být v zemi, kde je svoboda slova zaručena ústavou.

Na počátku bylo Slovo

„Jaký smysl mají ty vaše věčné demonstrace, když vám tam přijde sto lidí?“ posmíval se mi v telefonu bývalý spolužák. Namítla jsem, že video bude brzy na internetu a texty projevů taky. „No a? Tak se na to koukne pár tisíc. A dál budou sedět doma!“ zavěštil a ukončil hovor. Takže jsem mu nestihla říct, že je lepší sedět doma u internetu a rozšiřovat si obzory, než sedět doma u televize a nechávat si okorávat mozek.

Doba velkých demonstrací se blíží, ale než nastane, měl by si co největší okruh lidí ze všech vrstev společnosti a napříč generacemi ujasnit, jaká nebezpečí chceme odvrátit a které konkrétní činy bychom měli od vlády a parlamentu požadovat. Zprofanovaný slogan, že v jednotě je síla, stále platí, ale my jednotní nejsme. Hlavní příčinou této nejednotnosti občanů je nedostatek informací o skutečném stavu světa. A tak se lidé odkázaní jen na zpravodajský mainstream stávají bezmocnými morčaty. Uvědomuji si, že málokdo má čas vyhledávat denně na internetu aktuální necenzurované zprávy, ale když už mu někdo pošle odkaz na závažnou informaci, měl by se o ni podělit s dalšími. Nazvala bych to občanskou odpovědností, protože každý (dospělý) člověk je spoluodpovědný za dobu, ve které žije. Například moje odpovědnost k této době prosycené úzkostí se projevuje tím, že místo románu, který by lidi pobavil, píšu projevy a komentáře, které je rozčilují a vyvolávají debatu. Před každou demonstrací cítím trému stejně jako další řečníci a organizátoři. A přesto znovu a znovu chystáme transparenty, vymýšlíme letáky a zveme novináře, kteří nás, až na výjimky, zatím ignorují nebo se snaží akce dehonestovat.

Lidé spříznění volbou

Říká se nám aktivisté. Ale i aktivista může mít depresi. „Je to předem prohraný boj,“ povzdechl si nedávno jeden z nás. „Vlastně všechno, co děláme, děláme jen kvůli svému svědomí,“ dodal. Jeho slova mi uvízla a dlouho jsem o nich přemýšlela. Podstatné je to slůvko JEN. Být občansky aktivní JEN kvůli svému svědomí mi připadá jako alibismus - jdu tam, abych měl v duši klid. Jenže většina účastníků (organizátoři i posluchači) chodí na demonstrace z opačného důvodu, tedy proto, že mají v duši neklid. Neklid vyvěrající z vědomí o křehkosti našeho současného světa. Přicházejí, aby si ten společný neklid ujasnili, aby ve společenství stejně neklidných definovali skutečné příčiny své úzkosti. Doufají, že v průběhu akce zazní návrhy co dělat dál. Nejde tedy o udržování čistého svědomí jedinců, ale o postupné vytváření občanské opozice.

Pravda nekádruje

Nejdelší text zařazený do této sbírky se týká Jana Husa. Četla jsem jej v Betlémské kapli na konferenci, kterou jsme připravili k šestistému výročí upálení mistra Jana. Konference byla určena veřejnosti a přijeli na ni lidé z celé republiky i ze Slovenska, a dokonce ze Srbska. Historička Marie Neudorflová sestavila tematické okruhy a požádala své kolegy, aby připravili referáty. Byla to celodenní akce, na které se podílelo několik iniciativ, především seskupení NE ZÁKLADNÁM a mnoho „bezejmenných“ dobrovolníků. Videozáznam je na webových stránkách nwoo.org.

Jeden z nejkratších zařazených textů sbírky má název Jízda v protisměru. Je to projev, který jsem četla na demonstraci proti průjezdu amerických vojenských kolon tzv. Dragounské jízdě. Akce se konala 28. března na Václavském náměstí. Hlavním organizátorem byla opět iniciativa NE ZÁKLADNÁM. Když jsem se tehdy blížila od „Koně“ k místu našeho shromáždění, viděla jsem už zdálky desítky vlajek USA a NATO a slyšela povyk militantních mužů i žen. „Našich“ ale bylo řádově víc a stále přibývali, a tak se příznivci dragounů drželi od pódia dál a nakonec odešli na náměstí Míru, kde se o Alianci mluvilo hezky. Veřejnoprávní televize vyslala ten den do ulic Prahy několik štábů a pak z natočených materiálů stvořila příhodný sestřih, takže naší demonstraci udělila nálepku KSČM.

Text pod názvem Lež jako nový světový řád? jsem napsala pro Vratimovský seminář, který se týkal médií. Moje dospělé děti žasly, že jedu na akci organizovanou komunisty. Na jejich užaslou otázku: „Jak se s tím může srovnat tvé disidentské svědomí, mami?“ jsem jim odpověděla stručně: „Pravda nekádruje.“ Podobně jsem před mnoha lety reagovala při jednom výslechu v „Kachlíkárně“ na výtku vyšetřovatele, že uveřejňuji texty v samizdatu a v exilovém tisku. Řekla jsem mu: „Vaše komunistické plátky by mi tohle neotiskly, tak to dávám tam, kde to vezmou. Jde mi o obsah sdělení ne o logo novin.“ Tehdy mi vyšetřovatel přečetl výstrahu ministra vnitra, v níž mě varoval před pokračováním v trestné činnosti. Dnes jsem na tom mnohem lépe. Na výslechy (zatím) nechodím, i když moje články opět vycházejí jen v samizdatu, tedy na internetu.

Texty shromážděné v této knize byly publikovány na internetových webech od května 2014 do listopadu 2015. Jednalo se o Britské listy, Novou republiku, NWOO, První zprávy, Parlamentní listy, Zvědavce a server nazvaný Disidenti.org. Výjimku představuje časopis Rodinné listy, kde komentář Obchodníci s dětmi vyšel v tištěné podobě.

Sbírce jsem dala titulek Nejsou to bohové! podle názvu projevu, který jsem četla 28. července 2014 na shromáždění před budovou ambasády USA.

Prosinec 2015

Lenka Procházková

Vzpomínky na budoucnost

(Projev 7. května 2014 na hlavním nádraží v Praze, který byl přerušen zásahem Policie ČR)

Fašismus je slovo, při kterém mrazí. Slovo, které znamená surovosti, nelidskosti, organizované násilí. Znovu se to vrací. Nejenom v ozvěně, ale v plné síle, rehabilitované počtem příznivců, kteří ten smrtící virus už zase šíří světem.

Jsme užaslými svědky toho, že i demokraticky zvolení politici sázejí na fašisty jako na dostizích a svým hecováním je ženou po trati. Kam? Čemu mají sloužit ti jezdci smrti?

Sedíme u počítačů a ohromeně hledíme na snímky lidí zavražděných v Oděse. Z videí je zřejmé, že útočníci vraždili s vášní… Jednu sekvenci jsem si musela pustit opakovaně, abych rozeznala, co dělají ty dívky sklánějící se nad něčím na dlažbě. Zprvu to působilo téměř jako piknik, pak jsem poznala, že plní lahve benzínem. Vypadaly pracovitě a vesele, „to je málo, přidej!“ hecovaly se, zatímco lidé uvěznění v hořícím domě už skákali z oken. A pak jsem si s děsem přečetla komentář českého novináře, který od svého psacího stolu vytipoval v zuhelnatělých ostatcích obětí v Oděse ruské agenty…

Ovšem i naše tzv. veřejnoprávní média trestuhodně rezignovala na objektivitu a převzala roli tlampačů. Je to nejen zbabělé a bezectné, ale také nesmírně riskantní. Cesta, po které se naše média vydala, je úzká jako ostří nože. Tím, že před veřejností obhajují extrémní postoj západních politiků a jejich spolupráci s fašistickou juntou, se pracovníci médií podílejí na záměru vytvořit z Ukrajiny vojenské nástupiště. Masírují nás k pocitu, že je to neodvratné, a snaží se obrátit naši nenávist proti zástupnému viníkovi. Média, která si platíme jako veřejnou službu, nás bombardují vládní propagandou. Naši politici se totiž, až na výjimky, v této krizi chovají jako klony řízené dálkovým ovladačem. Předpokládají, že i my jsme ztratili vlastní rozum. Že už nedokážeme rozlišovat. Že nemáme paměť. Podle sebe soudí i nás, mají za to, že už jsme taky jen klony. Lhostejné klony, které necítí odpovědnost za stav světa. Jenomže to je omyl. Mnoho občanů ČR už přestalo vnímat hlásnou troubu „veřejnoprávní“ televize a hledají autentické informace o ukrajinské tragédii na internetu. Pravdu nikdy nelze utajit. Nelze ji utopit. Pokaždé se znovu vynoří, tak jako se nám znovu a znovu budou vynořovat před očima snímky spálených lidí v Oděse. Našich bližních. Ten strašlivý obraz pravdy už nikdy nezmizí ze seznamu zločinů proti lidskosti a jméno Oděsa, stejně jako kdysi Guernica, se stane mementem i pro děti našich dětí. Pokud ovšem tento svět překoná zhoubný virus…

„Žádný člověk není ostrov sám pro sebe, každý je kus nějakého kontinentu, část nějaké pevniny. Jestliže moře spláchne hroudu, je Evropa menší, jako by to byl nějaký mys, jako by to byl statek tvých přátel nebo tvůj. Smrtí každého člověka je i mne méně, neboť jsem část lidstva.

A proto se nikdy neptej, komu zvoní hrana.

Zvoní tobě.“(John Donne)

Verše anglického básníka ze 17. století použil Ernest Hemingway jako moto ke své knize Komu zvoní hrana, která se odehrává v době španělské občanské války. Když jsme se o této epopeji evropských dějin učili ve škole, připadalo mi, že jsou to události velice, velice staré. I druhá světová válka mi připadala jako cosi vzdáleného, jako něco, co už se nikdy nemůže opakovat. Fotografie mého dědečka s vybledlou trikolórkou přes růžek pro mě byla zárukou, že lidská statečnost dokáže zvítězit i nad plány ne-lidí. Dnes už jsem mnohem starší, než byl můj dědeček, když ho gestapáčtí ne-lidé při výslechu umučili k smrti, a moje někdejší jistota, že fašismus je navždy vymýcený a postavený na pranýř, je pryč. Kostlivec znovu ožil, celé zástupy kostlivců táhnou krajinou, řinčí řetězy a se smíchem plní lahve benzínem.

Zítra budou mít naši politici perný den. Už teď se učí proslovy, kterými uctí památku těch, co v posledních dnech války padli v boji proti fašismu. A pozítří, o čem budou řečnit pozítří? A jaké dohody a závazky podepíšou?

Poslechněte si jejich slova a zapamatujme si je. Uchovejme nahrávky. Archivujme noviny, které šíří etnickou nenávist. Budou potřebné v příštím norimberském procese.

Shromažďovat důkazy o zradě demokracie však nestačí! Přestaňme mlčet a společně přinuťme k odpovědnosti ty, které jsme zvolili jako své zástupce. Zakažme jim obcovat s ďáblem!

Už mluvím dlouho a vlaky, ke kterým pospícháte, na vás nepočkají. Nastupte a odvezte si zážitek z tohoto setkání do svých domovů a měst. Buďme aktivní, protože teď je to na nás! Čas, který ještě máme k dispozici, se krátí…

Mor na ty vaše rody!

(Britské listy 16. května 2014)

„Poslechni, Merkucio, vraťme se.

Horko je, všude samý Kapulet,

někoho potkat, dojde ke rvačce…“

V prologu ke hře Romeo a Julie autor neobjasňuje, kdy a proč vznikla v městě Veroně nenávist mezi Monteky a Kapulety. Pouze konstatuje, že tyto dva rody „zas dávná zášť popouzí k hněvu a nové rozbroje vodí je cestou úkladů a vražd“. V průběhu děje se o nenávisti mezi rody mluví jako o dědičném závazku, sdílejí jej i sluhové, kteří chodí ozbrojeni a trumfují se ve vyvolávání potyček.

Diváka zpočátku nastíněná situace vzrušuje, je napjat, když Romeo s přáteli přijde zamaskován na ples pořádaný nepřátelskými Kapulety a Tybalt ho pozná:

„To bude Montek, poznám jeho hlas. Dones mi, chlapče, kord… při cti a při jméně příbuzných, ubít ho k smrti, není žádný hřích.“ Starý Kapulet ale nechce na domácím plese zabíjení, dokonce prohodí o Romeovi pár objektivních vlídných slov, což Tybalta rozpálí ještě víc, ale navenek se musí ovládnout. Z té situace vysvítá, že nenávist starého Kapuleta vůči Montekům už není tak horká, nebo spíš, že je schopna rozlišovat. Jeho synovec Tybalt, i když je o generaci mladší a tedy vzdálenější k prapočátku rodové zášti, se ale rozlišováním nezabývá. Působí jako primitivní ranař a je protipólem vtipného Merkucia (z montekovské skupiny), kterého v jiné scéně zástupně vyprovokuje k souboji. Merkuciovo smrtelné zranění a umírání provázené monologem „Mor na ty vaše rody!“ je (alespoň pro mne) sentencí sdělení, které toto drama obsahuje. Mercucio je zasažen kordem ve chvíli, kdy Romeo chtěl střet přerušit. „Proč jsi, k čertu, lez mezi nás? Bodnul mě pod tvojí rukou…“ Nešťastný Romeo vysvětluje: „Já jsem to myslel dobře.“ A pak v odvetě za Merkuciovu smrt zabije Tybalta. Nenávist rodů se znovu rozhoří. Pohřbena je teprve v závěru, společně s Romeem a Julií, nad jejichž mrtvými těly si zdrcený Montek a Kapulet slíbí mír.

Klid zbraní do té doby nedokázal prosadit ani veronský vladař svými výhružkami a sankcemi. Ani kněz Lorenzo, který je na straně lásky a dělá, co může, to nedělá tak účinně, aby zamezil tragickému vyústění: „Vyšší moc, před kterou jsme bezbranní, zmařila naše plány,“ říká dezorientované Julii, která v hrobce (příliš pozdě) procitla z „umělého“ spánku. „Vstaň a pojď!“ Pak ale Lorenzo uteče, protože slyší kroky přicházejících stráží, a tím umožní Julii, aby se v zoufalství probodla. Její smrt vyznívá anticky a je i pro diváka lepší variantou než Lorenzův chvatný náhradní plán: „Najdu ti útulek mezi řeholnicemi.“

K připomínce Shakespearova dramatu mě přivedla pokračující tragédie Ukrajiny. I ta je způsobena rivalitou. Na rozdíl od Shakespearovy hry, kde diváci nevědí a celkem ani nepotřebují vědět, jak a proč zášť mezi rody vznikla, dnešní diváci ukrajinského dramatu dostávají vysvětlení z tolika zdrojů, že je pro mnohé obtížné rozeznat pravdu od lži a záminku od skutečného motivu. Zatímco Montekové a Kapuleti pojímali své nepřátelství jako zděděný odkaz a plnili jej kvůli rodové „cti“ (i navzdory veronským zákonům), současný souboj o Ukrajinu se vztahuje k budoucnosti a je válečnou strategií. Rozněcování nenávisti mezi skupinami obyvatel Ukrajiny přichází zvenčí a je pokerovou taktikou, která má přinutit protihráče (Rusko), aby ve jménu své „cti“ zasáhl a tím porušil (veronské) zákony. Následný „spravedlivý“ trest má být vlastně cílem celé hry. Je to hra o kořist a obyvatelé Ukrajiny jsou rukojmími.

Účelově rozdmýchaná nenávist mezi nimi se ale už vymyká chladnokrevné režii tak jako džin vypuštěný z láhve. I my diváci se začínáme bát, protože nedokážeme odhadnout, v jaké fázi už hra je, natož jak skončí. Připadáme si oklamaní, na tohle jsme si přece ty drahé vstupenky nekoupili! Pobouřeně hvízdáme, ale nikdo nespouští oponu. Bezmocně zavíráme oči.

Těžce se probíráme z hororového snu. Dezorientovaně se rozhlížíme. Kde to, k sakru, jsme? Je tu zima a příšeří jako v nějaké hrobce. Na zdi svítí monitor: „Vyšší moc, před kterou jsme bezbranní, zmařila naše plány“, sděluje nám kdosi z obrazovky. „Chtěli jsme pouze zjednat mír…“ Otupěle se suneme vpřed, k východu ze sklepení. Tam stojí smutná řeholnice a naběračkou nám přímo do úst odměřuje z kanystru vzácnou filtrovanou vodu. „Kdo teda vyhrál?“ zeptá se někdo sípavě. A my se na něj rozzuřeně vrhneme. Pak se porveme o jeho boty, rifle, triko a připínací placku s nějakým ksichtem.

Nesmíme smlouvat se strachem

(Projev na demonstraci proti třetí světové válce a přítomnosti cizích vojáků v ČR, Ovocný trh v Praze 29. května 2014)

Přemýšlím, jaký spánek mají dnes naši politici. Myslím, že spánek spravedlivých to nebude. Ti méně otrlí z nich zřejmě usínají až pozdě v noci. Pod vlivem alkoholu a prášků padají do nevědomí jako do studny. A ráno, jako roboti, jdou poslušně zpět na své značky.

Z toho, co mnozí říkají v bdělém stavu, před televizními kamerami, mám pocit, že žijí v jiném světě než my. Že jim kdosi podstrčil jiný glóbus, o kterém tak vtipně mluvívá pan prezident Zeman. Tenhle nový globus se ale točí proti času a vrací nás o sto let zpátky. Je distribuován z vojenských skladů a je na něm vyznačena mapa k rozpoutání velkého válečného konfliktu. Ukrajina je vyšrafovaná jako vojenské nástupiště.

My prý žijeme v demokratickém státě, veškerá moc prý vychází z lidu. Ale kdo se nás, lidí, ptal, jestli chceme, aby naše republika byla členem agresívního paktu NATO? Rozhodli o tom bez nás! Jako bychom byli morčata! A teď nás svou skvělou technikou pozorují. Jak snášíme ten život v kotcích? Jsme už dost krotcí, poslušní a tvární? Už nás strach nahnal do houfu? Už jsme smířeni s tím, že obrana našeho „útulného“ života v kleci je tím jediným, co nám můžou chovatelé slíbit?

Přitom ani toto nedokážou splnit. Protože i oni jsou morčata. Ve svých elitních kotcích mají jen větší misky než my. Zato ten neřád, který vylučují, páchne mnohem víc.

Omlouvám se za tento nevábný příměr. Ale už není čas zacpávat si nos navoněnými kapesníčky. Naopak. My si musíme uvědomit, jak páchne jejich zbabělost a čím zavání jejich zrada. Někteří z našich vědoucích a statečných předků to ve své době dokázali se sarkastickým humorem předvádět i na jevišti. Za všechny chci připomenout Voskovce a Wericha, kteří zpívali své geniální protiválečné songy do poslední vteřiny, než je mrazivý vichr strachu o život odvál do Ameriky. Tehdy byly (milé děti) Spojené státy takovou archou Noemovou… Doba se ovšem mění, surovin na planetě ubývá, zato lidi se nám přemnožili. Proto ten připravený nový glóbus. Tam prý už to bude lepší a prostornější. Bez nás.

Proč takhle mluvím? Abych ten pocit bezmoci ještě posílila? Ne! Já nejsem fatalista a odmítám kapitulaci. My v téhle chvíli už nesmíme se svým strachem smlouvat, uspávat jej a vytěsňovat. Nesmíme se jím ale ani nechat zmrazit. Musíme své obavy definovat a dát jim slovo. Pustit je k mikrofonu. Až se naše společné obavy přetaví do odporu k těm, kteří je vyvolali, přestaneme být bezmocná morčata.

Nemluvím o hněvu, který zapaluje domy, auta nebo policisty. Nebude to hněv, který zabíjí, ale společný odpor, který zabíjení zakazuje. Jaká slova bude křičet tento náš velký společný odpor do uší našich podměrečných politiků? V této chvíli mě napadají tato: „Přestaňte lhát naším jménem! Nedali jsme vám pravomoc zatáhnout Českou republiku do útočné války!“

Zřejmě to ale budou důraznější slova, protože hněv se málokdy vyjadřuje spisovně.

Teď můžete skepticky namítnout, že verbální požadavky, i kdyby je křičely milióny lidí ve všech městech a obcích naší země, ještě nejsou činem. Na to mám jedinou odpověď: Ano, slova ještě nejsou čin. Ale co je v této chvíli mlčení? Není to zločin?

Chcete svým mlčením stát na straně zločinu? Já ne!

Včera, dnes a zítra

(Příspěvek na semináři Média a demokracie, 18. června 2014 na Novotného lávce v Praze)

Dne 26. června 1968 vstoupil v platnost zákon, který zrušil v Československu cenzuru. Ihned se spustily rotačky a 27. června vyšel v Literárních novinách, Práci, Mladé frontě a Zemědělských novinách text Dva tisíce slov, který na žádost skupiny vědců sepsal Ludvík Vaculík. Tuto politickou výzvu, určenou občanům, měly redakce zmíněných novin připravenou v sazbě ke zveřejnění ve stejný den. Článek vyvolal nadšený rozruch u miliónů čtenářů po celé republice a současně vyděsil nejvyšší politické představitele. K textu, který byl návodem, jak se občané mají zasadit o udržení a zrychlení demokratizace v zemi, a výzvou, aby obrodný proces nenechávali jen na politicích, byl připojen dlouhý seznam lidí ze všech složek společnosti, kteří svým podpisem výzvu zaštiťovali. Z odtajněných dokumentů vysvítá, že se zaskočené předsednictvo ÚV KSČ pokoušelo přinutit některé významné signatáře, aby svůj podpis odvolali a že se to u žádného nezdařilo. Nakonec se zoufalý Dubček v nočním telefonickém rozhovoru s Kremlem zajíkavě omlouval, že akce byla „spáchána“ bez jeho vědomí. Rozhněvaný Brežněv, který už samozřejmě měl na stole ruský překlad pořízený sovětskými zpravodajci, mu vyčetl: „A co jsi asi čekal, když jsi zrušil cenzuru?!“ Následující den se v ulicích našich měst spontánně objevily petiční stánky, občané text podepisovali a média o tom průběžně informovala. Svým způsobem to bylo celostátní referendum, v němž na otázku: „Pokusíme se ten zmršený socialismus ještě zachránit a dát mu lidskou podobu?“ Bylo odpovězeno: „Ano!“ Od tohoto momentu, který v praxi dokázal, jakou sílu mohou mít slova šířená svobodnými médii, už pro sjednocenou společnost nebylo cesty zpátky. Zpětný chod mohla nařídit a zařídit jenom vyšší moc. Což se i stalo. Lapidárně řečeno: za každé slovo výzvy jeden tank.

Jedním z prvních cílů každé okupační armády je převzetí kontroly nad médii. V srpnovém týdnu roku 1968 se tohle nezdařilo a dodnes je fascinující pouštět si archívní záznamy vysílání rozhlasu nebo číst zvláštní vydání novin. I když v zemi byly okupační armády pěti států, svobodu slova nedokázaly sestřelit. K jejímu pomalému odumírání a k umlčování pravdy byl tedy nasazen virus lži. Uvedu dva „nejslavnější“ případy plošného očkování tímto virem. První se týká mého otce, spisovatele Jana Procházky, který byl jedním z protagonistů „pražského jara“. I v průběhu invaze promlouval z náhradních vysílacích prostor do rozhlasu a TV, až do podzimu 1969 uveřejňoval v novinách a časopisech své politické úvahy. Druhé vydání knihy Politika pro každého však už skončilo ve stoupě.

Na jaře roku 1970 odstartovala československá státní televize mediální lynč. Pořad se jmenoval Svědectví od Seiny a Jan Procházka v něm byl „odhalen“ jako prozápadní agent a zrádce národa. Stejně o něm psaly i noviny a mluvil rozhlas. Byla to organizovaná kampaň, jejímž podkladem byl sestříhaný záznam odposlechu soukromé debaty s profesorem Václavem Černým. Pořad byl vyroben na příkaz StB, která televizi dodala scénář i nahrávky k účelovému sestříhání. Mnoho diváků, dokonce i přátel naší rodiny, televiznímu výrobku uvěřilo. Z odtajněných materiálů ministerstva vnitra dnes vím, že StB si nahrávala telefonické rozhovory reagující na tento denunciační pořad a průběžně ve svodkách komentovala tátovo postupné upadání do deprese a do nemoci. O rok později zemřel.

Další osoba určená k dehonestaci byl Ludvík Vaculík, kterému StB při domovní prohlídce zabavila intimní fotografie, aby měla materiál k vydírání. Při následném výslechu byly fotky rozloženy na stole a vyšetřující důstojník navrhl „gentlemanskou“ dohodu: „Buď veřejně odvoláte podpis Charty, nebo do 48 hodin emigrujete. Třetí variantou je, že to zveřejníme v televizi, aby diváci pochopili, jaký člověk je autor Dva tisíce slov.“ „Dělejte, co umíte,“ ušklíbl se Vaculík. Státní televize pak dodané intimní snímky ukázala v hlavním vysílacím čase národu. Mnozí z diváků prvoplánově podlehli znechucení, protože si nedokázali představit, jak televize snímky získala a jakému vydírání byl jejich autor vystaven, a tudíž nemohli pochopit, že v nemravné situaci morálně obstál. Pro tyto diváky však kredit ztratil a stín pohrdání dopadl zpětně i na jeho texty. O to, samozřejmě, šlo především. Nemohli tedy poznat, že vlastně morálně obstál, když na vydírání nepřistoupil. Tyto a podobné estébácké praktiky, ve kterých média hrála přisluhovačskou normalizátorskou roli, už byly mnohokrát popsány. Málokdo ale ví, jak brzy po tzv. sametové revoluci se osvobozená média ke starým osvědčeným metodám vrátila.

Moje první zkušenost s účelovým zkreslováním faktů má datum 22. září 1991. Místo děje: Bratislava. Přijela jsem tam o den dřív na nějakou konferenci. Odpoledne jsem se s kamarádem procházela centrem města a stali jsme se svědky situace, kdy malá skupina starších mužů zapálila na chodníku československou vlajku. Kolemjdoucí okamžitě zasáhli a pachatelé utekli. Nevšimli jsme se, že by poblíž stál televizní štáb. Zpětně jsem usoudila, že kamera zřejmě byla někde v okně. Ale nebudu předbíhat.

Druhý den odpoledne jsem na žádost slovenských přátel vystoupila s projevem na manifestaci, kterou svolala VPN na podporu zachování československého státu. Řečníci se střídali u mikrofonu, obrovský dav aplaudoval a mával podpůrnými transparenty. Podle odhadu organizátorů se manifestace účastnilo přes třicet tisíc lidí. Náměstí bylo ozvučeno od tribuny u sochy partyzánů až k Dunajské ulici. Bylo to moje první a zřejmě i poslední řečnění před tak velikým zástupem. Shromáždění trvalo zhruba dvě hodiny a bylo zakončeno státní hymnou. Pak jsme šli radostně úspěch oslavit do sídla VPN. Tam naše nadšení polevilo, protože někdo pustil rozhlas, kde ve zprávách hlásili, že manifestace se zúčastnilo jen několik tisíc lidí. Pozdě v noci, když jsem se vrátila do Prahy, mě dcera ohromila sdělením, že ve večerních zprávách televize byl z manifestace krátký šot, v němž hlavním bodem bylo pálení státní vlajky. Sedla jsem si k psacímu stroji a do rána sepsala reportáž, kterou jsem nazvala Neobjektivní objektivy. Článek vyšel v Lidových novinách. Moje svědectví o manipulaci s fakty však zapadlo pod lavinou dalších lží, stejně jako nebyly brány vážně podpisy miliónu Čechů a Slováků, kteří si přáli společný stát zachovat.

Teď přeskočím do roku 1994. Tehdy jsem pro Lidovky psala sloupky do rubriky Poslední slovo. Opakovaně jsem se věnovala soudnímu sporu o vlastnictví korunovační katedrály. Texty vždy vycházely bez sebemenších redakčních zásahů. Jednoho dne na mě ale čekala redaktorka, odvedla si mě do své kanceláře a smutně mi sdělila, že je povinna dát mi na vybranou. Buď změním stanovisko ke katedrále, anebo to téma už vynechám. Když jsem obě varianty odmítla, ukázala mi v počítači připravený článek dehonestující můj rodinný život. „Tyhle bláboly fakt chcete otisknout?“ užasla jsem. Paní redaktorka přikývla a druhý den článek vyšel. Tím moje spolupráce s Lidovkami, které jsem kdysi v samizdatu pomáhala zakládat, skončila.

Další vzpomínka se týká Českého rozhlasu a spadá, myslím, do roku 1995. V live rozhovoru, kde jsem společně s Johnem Bokem a Petrem Uhlem objasňovala pozadí kauzy Marty Chadimové, nastal asi deset minut před koncem v režijní kabině rozruch. Pak nám vypnuli mikrofony a diváci mohli slyšet jen hudbu. Rozčilený moderátor žádal vysvětlení a editorka mu sdělila, že pořad skrečovala, protože ji vyděsilo, co říkáme. Později se přiznala, že jednala na telefonický příkaz muže z okruhu pražských premonstrátů. Byla usvědčena i z toho, že má falešné lustrační osvědčení, a především proto byla z rozhlasu propuštěna. Muž, který ji dirigoval, se dál těší přízni katolické církve, o jejíž vlastnická práva svedl nelítostný boj, a Marta Chadimová je stále veřejností vnímaná jako podvodnice a padělatelka.

Nechci ale vyplýtvat časový limit na memoárové příběhy související s cenzurou devadesátých let. Mohli byste namítnout, že naše demokracie byla tehdy ještě mladá a neuměla se vymanit starým hlídačům a zametačům. Jenže ta naše mladá demokracie jaksi stále odmítá dospět. Obávám se, že její stále odkládaná plnoletost může nakonec vyústit až do zbavení svéprávnosti.

Je podivné, jak dlouho a čím dál halasněji vede boj proti komunismu. Ten zastydlý antikomunismus, „statečně“ podporovaný českými médii, mi připomíná rituální tanec kolem mrtvoly. Všenárodní cifrování umožňuje i těm, co dřív se stejným nadšením tančili kozáčka, přejít na stará kolena k méně obtížným figurám. Ale z vyššího hlediska je riskantní věnovat se stále jen rituálům, vtahovat do kolektivního halekání a kopání do mrtvoly i naivní dorostence a vytvářet z nich křoví, které nám zaclání výhled na mnohem aktuálnější nebezpečí. Veřejnoprávní televize však k vyšším hlediskům ještě nedorostla a pozoruje dění z přikrčeného stanoviska. Tímto zkresleným úhlem pohledu lze samozřejmě dosáhnout i toho, že hlouček třiceti mladých zmanipulovaných blbečků povzbuzovaných pěti instruktory na zešeřelé jihočeské návsi se na obrazovce předvádí jako velkolepá poslední bitva. Na kameramana tu manipulaci svádět nebudeme, ten jenom vykonává svou profesi. Tak jako onen zvukový střihač, který z tříhodinové nahrávky odposlechu z bytu Václava Černého několik týdnů sestavoval pod dohledem StB jiné sdělení, pracně odstraňoval nádechy, lepil jména do jiných vět, tehdejší technika byla nedokonalá a strašně pomalá, ale i tak byl výsledek přesvědčivý. Ten střihač ale nevstřebal svůj pocit viny a jednoho dne, už po tátově pohřbu, u nás zazvonil. Poprosil maminku, aby s ním vyšla na ulici, a tam, bez dosahu UCHA, se jí přiznal, že sestřih pořadu dělal on. Odpustila mu. Nenávist k zástupným viníkům je nesmyslná.

Na závěr už jen stručně. Současné zpravodajství ČT o dramatu na Ukrajině manipuluje s fakty, používá slovní spojení, které zatemňuje pravdu a vytváří, nebo spíš slouhovsky přejímá, nelogické domněnky vedoucí k šíření nenávisti vůči zástupnému viníkovi – Rusku. Nositelé objektivních informací, pokud se zřídka na obrazovce objeví, se ocitají v pozici vyslýchaných, a nikoliv svědků. Arogantní pohrdání inteligencí diváků je pro tzv. veřejnoprávní televizi, i pro mnohé novináře z tištěných deníků a časopisů, jakýmsi sjednocujícím prvkem.

To, že opět splétají bič ze lži, však nevylučuje, že sami nakonec dostanou výprask. Problém bude s identifikací pachatelů. U novin je sice archivace politických komentářů snadná, ale Česká televize užívá sebeobrannou taktiku, nezveřejňuje jména editorů a dalších lidí v pozadí a ničí důkazy. Zpětná cenzura odvysílaných pořadů se uskutečňuje už v průběhu několika hodin. Takže to, co jsme slyšeli na vlastní uši a viděli na vlastní oči, mnohdy zpětně už nedohledáme. Vymazané sekvence nevratně končí v černé díře vesmíru. To všechno svědčí o tom, že Orwellova nejslavnější kniha nazvaná 1984 není žánrově sci-fi román, ale proroctví, které už se naplňuje.

Nejsou to bohové!

(Projev byl součástí mítinku „Evropané proti válce“, který se konal 28. července 2014 v Praze na Tržišti před Velvyslanectvím USA)

Objevením Ameriky začal novověk. Evropský člověk překročil dosavadní obzory a ve jménu svého jediného boha se vydal šířit lásku k bližnímu za oceán. Láskyplný způsob dobývání Nového světa dnes vnímáme jako genocidu.

Když novověk skončil první světovou válkou, vkročilo lidstvo do moderní doby. V další válce se zmodernizovaly zbraně i metody genocidy a v srpnu 1945 byl úspěšně otestován účinek atomových pum na japonských civilistech. Těmi zasvěcujícími velkými záblesky byla smazána tradiční představa hříchu a místo věčnosti nastolena dočasnost.

Tak jako zloděj stád zahání ukradený dobytek do své ohrady a vypaluje mu své značky, tak i nám, lidem, vyhoštěným z krajiny duše, vypálily velké záblesky společné logo – strach. Hromadný strach z nás dělá morčata a planetu Zemi změnil na laboratoř.

Ve stínu atomového hřibu se Hamletova otázka stává naivní říkankou chlapce, který si namlouvá, že má na výběr. Ve stínu atomového hřibu je i Mefistovo pokoušení Fausta pasé, protože dnešní Faust už nedisponuje duší, takže ďáblovi nemá co upsat.

Ve stínu atomového hřibu ztrácejí umělecká díla mrtvých mistrů smysl, protože byla vytvořena v době s jiným životním pocitem a s jinou životní energií. Knihy s protiválečnou tematikou, psané různými autory v různých jazycích a mnohdy oceněné Nobelovou cenou, se dnes jeví jako zastaralé, ačkoliv kdysi povzbuzovaly miliony čtenářů po celém světě. Připomeňme si, že Alfred Nobel, vynálezce dynamitu, ještě duši měl. To ona mu diktovala hluboké pokání za hrůzný vynález, a proto odkázal v poslední vůli svůj majetek vynikajícím osobnostem budoucnosti, lidem, kteří svými výzkumy, uměním a aktivitou ve prospěch míru posunou svět k naději.

V roce 2009 obdržel Nobelovu cenu za mír americký prezident Barack Obama. Už tehdy to působilo jako chválení dne před večerem. Dnes, v hodině soumraku, si i američtí občané kladou otázku, čím přispěl tento laureát míru ke zmírnění napětí ve světě. Jakými činy upevňuje bratrství mezi národy, což je krédo vyryté na medaili, kterou má vystavenu v Oválné pracovně. Možná, že jeho medaile za mír visí hned vedle mapy Libye, Iráku, Sýrie, Afghánistánu, Ukrajiny a dalších zemí, které na šíření humanity teprve čekají. Můžete namítnout, že americký prezident dnes není hlavním plánovačem, který o rozsévání bratrství rozhoduje. Že jsou tu jiní hybatelé, mnohem mocnější strůjci lidských osudů.

To mi připomíná starověký epos nazvaný Illiada, jehož autor sugestivně líčil, jak dobývání Tróje ovlivňovali bohové. Tedy bytosti nadřazené, které řídily boj smrtelníků ze svého povzneseného stanoviska jako počítačovou hru. I tito někdejší Olympané měli mezi účastníky bojů své favority, kterým nadržovali, poskytovali kouzelnou ochranu a nadstandardní vybavení. Ale na rozdíl od dnešních nadřazených bytostí tehdejší Olympané lidmi nepohrdali. Ani outsiderům nebrali odvahu a ani poraženým důstojnost. O tom, že dokázali cítit respekt k lidské statečnosti a intelektu, vypráví příběh Odyssea. Muže, který šel do cizí války z donucení, jako jeden z mnoha. Nebojoval pro žádný příslib, bojoval proto, aby přežil a vrátil se po válce domů. Čekali ho žena a syn. A taky pole a pluh.

Odysseovu urputnou vůli přežít a vrátit se domů ke svému životu sdílelo po celá tisíciletí mnoho dalších vojáků, povinně bojujících v cizích válkách pro cizí slávu a cizí chamtivost. Jiné jsou příběhy vojáků, kteří bránili vlastní území a identitu společenství. A ještě jiné byly motivy těch, kteří přijížděli na vzdálená bojiště, aby posílili ohrožené principy lidskosti. Nebo naopak proto, aby tyto hodnoty pomáhali ničit. Je ale nutné připomenout, že mnohdy se ve jménu lidskosti dopouštěli i její obránci nelidských činů, protože každá válka otupuje cit a maže civilizační nánosy až na dřeň, kde bují rakovina pomsty. Knihy Tolstého, Babela, Bunina, Pasternaka, Remarqua, Bolla, Steinbecka, Hemingwaye, Hellera a mnoha jiných jsou svědectvím toho, čeho je člověk vůči člověku schopen v době války. Další svědectví a varování je zachyceno ve filmech, písních, divadelních hrách, obrazech a sousoších, a přes to tato váha lidského svědomí a paměti byla dnes, v tzv. postmoderní době, shledána lehkou.

Jaký deus ex machina to může zachránit, když dnešní drony, rozsévající spravedlnost, žádného pilota nemají? Ani lidé skosení onou neviditelnou trestající rukou nejsou pokládáni za skutečné bytosti, když jejich smrt je nazývána likvidací. Zní to téměř ekologicky, podobně jako třídění odpadu. I když sledujeme televizní zprávy v rodném jazyku, musíme si dnes čím dál více slov překládat a hledat jejich skutečný význam, smysl, z kterého nás pak mrazí. Mnozí se ale překladu vzdali a přijali tu odlidštěnou řeč, která zakrývá špinavou skutečnost. Snad proto, aby si udrželi svou vnitřní čistotu? Říká se přece: čistému vše čisté. Ale taky se říká: kdo chce s vlky býti, musí s nimi výti… Dnešní všudypřítomnou monitorovací techniku však vyjící ovce neoklamou. I kdyby vyly jako šakali, v hledáčku stejně zůstanou ovcemi a nakonec budou ostříhány.

Místo, kde jsme se dnes sešli, není vybrané náhodně. Je to důležité místo a bylo důležité i v minulosti. Kdysi tu totiž býval selský trh, kam lidé chodili s košíky pro čerstvá vajíčka a při nakupování se dovídali, co nového se děje v obcích poblíž Prahy. Když se večer formani vraceli z tržiště domů, byli zase moudřejší o pražské novinky.

Dnes sice informace kolují rychleji, nicméně tradice místa se zachovala, takže i naši soudobí televizní formani pořád čerpají své rozumy z tohoto jediného tržiště. Dokonce i formani vysílaní do vzdálených končin světa, aby přinesli objektivní, autentické zpravodajství, nakonec mluví před kamerou tak, jak jim napovídá toto tržiště. Stejný pohled na svět šíří i formani z mnoha dalších zemí, kde jsou stejná tržiště se stejným logem. A tak se z Evropy, kmenového základu naší civilizace, dnes stává pouze překladiště dračích vajec. Vysedět už je máme my sami. Všichni, co denně sedí na hřadu, krmeni televizními programy, které nás programují k té plánované líhni, k eskalaci hromadné nenávisti proti označenému nepříteli, kterým se stalo Rusko. Země plná surovin, které těží jak pro sebe, tak na vývoz. Dnešním Olympanům však připadá nevhodné, aby s tolika zdroji disponoval jeden stát, a proto chtějí jeho území rozparcelovat a rozdělit mezi své vlčí favority. Plánovaná demontáž Ruska se skrývá pod hesly humanity, obrany lidských práv a demokracie. Apel proti Rusku šířený televizními formany podle diktátu centrálního tržiště už má všechny znaky válečné propagandy. Tluče bubeníček, tluče na buben… A dračí vejce zahřívaná sériovými zadky televizních konzumentů se už už chystají puknout. My už jsme ale z gauče vstali, vypnuli televizi a zapnuli vlastní mozek.

Tento mítink však pochopitelně není svolán proti občanům Spojených států! Ne. My protestujeme proti válečným plánům amerických politiků a jejich věrných spojenců z Evropy, Kanady, Austrálie a dalších zemí, které ve skutečnosti spojuje jen strach z USA, a proto jsou v pozici vydíraných.

A jaká pozice je v tomto gangsterském příběhu vymezena nám? Do jaké role nás dnešní cyničtí Olympané obsadili? Odpověď je jasná, jsme rukojmí. Ten scénář ale není dokonalý, protože pro tu roli je nás příliš mnoho. Všem oči nezavážou a pusu nezalepí! Věříme, že v čase, který snad ještě zbývá, se vlna občanských protestů převalí Evropou a zasáhne i USA. Protože jenom naše společné odhodlání a sdílená odpovědnost za tuto planetu mohou odvrátit válku.

Jsem ráda, že na náš protestní mítink přišlo tolik policistů. Myslím to upřímně, bez ironie. Je dobré, že dostali příležitost strávit toto odpoledne společně s námi. Mnohé z nich asi udivuje, že lidé našeho věku jsou ještě ochotni obléct se do kostýmů a šaškovat tady na Tržišti. Někteří přihlížitelé si ale možná uvědomí, že jsou chvíle, kdy pravda, aby přitáhla pozornost lhostejných, musí vyzvánět rolničkami. Proti lži, která má tolik převleků, iluminací, zesilovačů a hlavně sponzorů, je pravda vždycky v nevýhodě. I když je ozdobně vyšita na vlajce, ve skutečnosti klečí v koutě. Do hry ji můžou vrátit jenom lidé.

O to se dnes tady pokoušíme s nadějí, že naše švejkování provázené vážnými slovy přinutí další lidi k tomu, aby taky vstali z gauče, vypnuli televizi a zapnuli vlastní mozek. Protože živým mozkem této planety nejsou chladnokrevní programátoři, kteří tu chtějí rozpoutat peklo a pak je monitorovat ze svých bezpečných bunkrů. Živým mozkem planety Země jsme my, my, kterým jde o život. Nedovolme, aby Země byla zase pustá a nesličná a aby tma byla nad propastmi. Zastavme to odčítání k nule!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejsou to bohové!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.