Copyright © Blanka Hošková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-945-7

ISBN mobi 978-80-7462-954-9

1

„Co to má znamenat?“ vykulil na mne oči Jezevec a znovu si nechápavě četl řádky na papíru, který jsem mu před chvílí podala. „Co to je?“

„Předávací protokol,“ artikulovala jsem zřetelně dvě slova, která byla napsaná písmem velikosti osmnáct hned nahoře.

„No, to vidím.“

Mlčela jsem. Tak dlouho, tak strašně dlouho ve mně to rozhodnutí uzrávalo, tak ať mi to hlavně neztěžuje.

Očima klouzal po výčtu věcí v kanceláři a evidentně ničemu nerozuměl.

„Potřebuji to podepsat,“ rozhodla jsem se, že mu pomůžu. „U personálního ředitele mám podanou žádost o ukončení pracovního poměru dohodou.“

„Cože?“ vytřeštil oči.

„Slyšíš dobře.“

„Jakou žádost? Ty chceš odejít?“

„Jo. Už dlouho. Ale až teď jsem se k tomu odhodlala.“

Udělal přesně tu grimasu, kterou si dokazoval svoji nadřazenou roli vedoucího. „A kam jdeš?“

„Promiň, ale to je čistě moje soukromá věc. Na to ti neodpovím.“

Pásla jsem se pohledem na jeho tváři. Poprvé v životě jsem ho viděla nerozhodného. Zmateného.

„Ale to přece nemůžeš?“ řekl tónem, jenž byl směsicí příkazu, prosby a nejistoty.

„Právě že můžu,“ řekla jsem klidně. Odejít můžu. Protože tady už dál nemůžu. Už mám dost všech těch našich slovních grotesek, jeho emočních výbuchů a hlavně, už mě nebaví dělat i jeho práci, aniž by to kdokoliv jakkoliv ocenil. Vlastně aniž mi to tu kdokoliv věřil.

Když jsem přišla po druhé hodině odpolední za personálním ředitelem s podepsaným předávacím protokolem, ukázal mi rukou, abych se posadila.

„Jste si jistá, že chcete odejít?“ zeptal se a upřel na mne svůj bledě modrý pohled.

„Ano,“ snažila jsem se, aby byl můj hlas pevný.

„Tak to je mi opravdu líto. Držet vás tady nemůžu, ale bohužel nemohu přistoupit ani na dohodu. Nebo snad za sebe máte náhradu?“

„Ne. To nemám.“

„Tak to se na mne nezlobte,“ podával mi zpět můj papír, „ale to vás nemůžu pustit. Napište si klasickou výpověď ze strany zaměstnance s řádnou výpovědní lhůtou.“

Zkoumavě jsem si personálního ředitele prohlížela. Vypadalo to, že svá slova myslí vážně. „Ale když jsem tu za vámi byla ráno, říkal jste…“

„Já vím, co jsem říkal,“ umravnil mě přísným přízvukem. „Ale musel jsem zvážit veškeré okolnosti vašeho odchodu a bohužel jsem dospěl k závěru, že vás tak jednoduše pustit nemůžu. Musíme dát inzerát na vašeho nástupce, proběhne výběrové řízení a také musíte novou sílu zaučit.“

Blá blá blá. Znechuceně jsem se zvedla ze židle. Všechno mi bylo jasné. Už mu došlo, že s Jezevcem velkou díru do světa neudělá. Co, díru do světa. Nenaloží ani kamion do Německa.

O tři hodiny později už jsem seděla s Ivetou u horkých malin s vanilkovou zmrzlinou.

„Myslím, že jsem si je dnes zasloužila,“ shrnula jsem posledních dvacet minut bužírování a spokojeně jsem od sebe odsunula prázdné sklo.

„A máš teda nějaké místo nebo ne?“ zeptala se Iveta a dopila kávu.

„Ne. Ale prostě já už to nedávám. Vždyť ten Upír už ze mne vysál veškerou energii.“

„Ale ta se obnovuje,“ namítla Ivet a usmála se.

„Hele, hrníček prostě přetekl. S nikým nejsem tak často, jako s ním. Už to prostě nedávám.“

„A co bys chtěla, když žiješ jako kůl v plotě?“ netaktně do mne rýpla kamarádka.

„Vtipný,“ zhodnotila jsem a podívala jsem se ještě do nabídkového listu.

Iveta znala mého vedoucího pouze z vyprávění. Někdy měla tendenci se ho zastávat, ale většinou jen kroutila hlavou nad tím, jak je možné, že člověk, který neumí otevřít přílohu v e-mailu je v dnešní době na vedoucí pozici.

„On asi ani není schopen někoho zaučit, že?“ zeptala se.

Přísně jsem se na ni podívala. „Málo jsem ti o něm vykládala?“

„Hmm. Tak se nediv, že tě nechtějí pustit na dohodu.“

„No, však jo. Vždyť já se ani tak moc nedivím.“

Seděly jsme asi ještě půl hodiny u minerálky a rozebíraly jsme chod firmy, kterou si Iveta založila s manželem.

„Nepotřebujete nějakou novou posilu do týmu?“ zeptala jsem se naoko lhostejně, ale na její odpovědi mi záleželo.

„Ne. Proč?“ Vzápětí jí však smysl mé otázky došel. „Ne, nepotřebujeme. Teď se soudíme s jedním kreténem, takže čím míň lidí, tím líp.“

„No, ale mě s ním snad nesrovnáváš.“

„Ne, to ne. Tak jsem to nemyslela. Ale vytvářet pro tebe pseudo funkci mi Tomáš asi nedovolí.“

„A co dělal ten chlap?“ nevzdávala jsem se naděje.

„Lakýrníka,“ odpověděla Iveta a pak jsme se na sebe usmály. Mávla jsem rukou a odložila list s nabídkou zákusků a pohárů zpátky doprostřed stolu.

„Nedáme si ještě něco dobrýho?“ zeptala jsem se.

„Blázníš? Podívej se, jak vypadám. Zima se na mě podepsala tak, jako ještě nikdy,“ chytila si do rukou svetr na břiše a byla vážně přesvědčená o tom, že mi ukazuje špek. Dělala jsem, že se dívám. A bylo mi to úplně jedno. Iveta měla o deset centimetrů víc než já a o deset kilo míň.

Večer jsem seděla u počítače a znovu si četla článek, který jsem měla v záložkách. Sdílíte domácnost nebo kancelář s energetickým upírem? přečetla jsem si titulek a znovu jsem začala vnímat řádky pod ním. Utečte od něho co nejdřív, zněl v podstatě smysl článku a já jsem si uvědomila, že přesně to, o čem jsem právě četla, žiju. Zarolovala jsem myší a pokračovala ve čtení. Tentokrát diskuse pod textem.

Odejdu, byl můj závěr a znovu jsem nabyla přesvědčení, že jsem se rozhodla správně. Takhle by to už dál opravdu nešlo.

Druhý den ráno jsem zdánlivě bez zájmu sledovala svého šéfa okem ostříže. Během první hodiny pracovní doby vypil kafe a přečetl si noviny. Druhou hodinu tvořil nějaký líbesbríf a potom se zvedl a šel do kantýny. Vrátil se za čtyřicet minut.

„Přepiš to,“ položil přede mne kolem desáté hodiny papír a vrátil se zpět ke stolu. Vzala jsem do ruky jeho koncept rádoby obchodního dopisu a přečetla jsem si obsah. Tohle bych měla jít ukázat personálnímu, blesklo mi hlavou a víc než do smíchu mi bylo do pláče. Anebo na obchodní. Jo, na obchodní, aby věděli, jak se jim bude dařit, až tady nebudu. Zatímco jsem překládala jeho dopis do obchodního jazyka, začal mi Upír vykládat o jakýchsi záměrech investorů. Pochopila jsem, že mluví o fotbalovém stadionu, ale žádnou pozornost jsem tomu nevěnovala. Vytiskla jsem dopis a podala mu ho. Aniž by přerušil svůj monolog, podepsal papír, dal na něj razítko vzhůru nohama a vložil do obálky. Kdybych tam napsala, že je debil, sám by si to podškrábnul.

Po obědě následovala další káva a tentokrát jsme měli na pořadu slavnou éru Antonína Panenky. Přikyvovala jsem tak, jak jsem to dělala už víc jak šest let, a věnovala se dál své práci. Naučila jsem se být off-line.
Prostě jsem se vypnula. Uzavřela jsem se do sebe a soustředila se pouze na vlastní myšlenky. Když kolem druhé Upírovi zavolali z odbytu, požádal mě, ať mu podám šanon s rozpisem objednávek. Zvedla jsem se, a během okamžiku, zatímco on seděl a koukal se na bílou zeď před sebou, jsem mu ze skříně vedle jeho stolu podala požadované.

Nevadí, ty dva měsíce to ještě vydržím.

Stejně, jako se mi krátily dny ve fabrice, se krátila i tma a blížilo se jaro. Do práce už jsem chodila za světla a všem se s vůní jara zlepšovala nálada. Ani já jsem nebyla výjimkou. Občas jsem si vyrazila do města, a pokud jsem viděla inzerát typu přijmeme prodavačku, nakoukla jsem dovnitř, prohlédla si obchod a opsala si telefonní číslo. Ani na jedno jsem však ještě nezavolala. Vědomí toho, že kdyby bylo nejhůř, tak práce prostě je, mi stačilo. Plán jsem však měla jiný. Dva tři měsíce si dám pauzu a načerpám nové síly. Do další práce, do dalšího života. A navštívím své syny. Od té doby, co vylétli z hnízda, jsem s nimi byla víceméně jen v telefonickém spojení nebo jsme se potkávali na facebooku.

A pak, až si odpočnu a začne mi chybět sociální kontakt, nastoupím někam do kanceláře.

Na zaučení nové síly jsem měla tři týdny. Mladá absolventka si coby studentka chodila brigádně vydělávat v době prázdnin k nám do slévárny a tato skutečnost jí výrazně pomohla u osobního pohovoru s personálním.

„Jednou, až tady tomu všemu budeš šéfovat, můžeš říkat, že jsi začínala od píky,“ usmála jsem se na ni první den a potěšilo mne, že je to holka plná energie a pozitivního naladění. Byla mi sympatická, a tak jsem doufala, že jí to dlouho vydrží. Byla o něco mladší než moji kluci, tak jsem k ní měla docela blízko. Na rozdíl od Jezevce.

Díky její praxi v provozu rámcově chápala výrobní postupy, bylo třeba ji podrobněji vtáhnout jen do obchodních procesů a fungování expedice. Nechávala jsem to na šéfovi. Ať si poradí. Ať rozhodne, kdo se jí bude první den věnovat a jaký první dojem na holčinu uděláme.

Od skutečnosti jsem se svým předpokladem nevzdálila. Kohout načechral peří, a přestože už bylo půl desáté dopoledne, začal kokrhat. Nechala jsem je. Zabývala jsem se čísly, které jsem měla před sebou na stole a ze špinavých výkazů z provozu bylo potřeba je naházet do počítače. Když se hromádka listů přede mnou zmenšila, nabídla jsem Jolaně kávu. S vděčným úsměvem nabídku přijala a odešla na záchod. Jezevec se protáhl a zívl si jako nosorožec. Jeho spokojené ego se protáhlo stejně jako on a bylo cítit všude. Zalila jsem v erárním hrnku kávu a otevřela jsem si pracovní e-maily. Začetla jsem se. Jezevec důležitě mlčel. Úkol z odbytu, který mi přistál v poště, byl určen jemu, moje jméno bylo v kopii. Chvíli jsem přemýšlela, jestli ho mám nechat vycukat, až si to přečte a potom mne bude muset oslovit, abych se na to podívala, že na takové věci nemá čas, anebo to mám vyřešit rovnou. Nakonec jsem se rozhodla, že nebudu ztrácet čas. Až se Kohout vykokrhá, hodí mi Jolanu na krk a já, abych mohla odejít s čistým štítem, budu mít co dělat, abych to všechno zvládla.

Přečetla jsem si text e-mailu a odebrala jsem se k vedoucímu výroby. Tam jsme prohodili několik vět, a když jsem se vracela obohacena o informace, které jsem potřebovala, všimla jsem si, že Jolana má před sebou kávu a snaží se pozorně poslouchat nicneříkající kokrhání.

„Chceš mléko? Cukr?“ zeptala jsem se a dívka se na mne vděčně usmála.

„Obojí.“

A tak nějak jsme tam prožili ještě několik pracovních dní.

„Čau Bohdane,“ pozdravila jsem kamaráda, do jehož kanceláře jsem vplula tiše a nenápadně. „Nechci tu dělat žádnou rozlučku, tak jsem tě přišla pozvat odpoledne na panáka.“

„Cože? Ty už končíš? A kolikátýho vlastně je?“ udělalo mi radost jeho zděšení.

„Dvaadvacátého, kamaráde. Uteklo to jako voda.“

„A kdy teda končíš?“

„Posledního. Ale přišla jsem se tě zeptat, kdy se ti to hodí. Chci se rozloučit ještě s Jarkem, Libuškou a tak. Moc nás nebude, chci to udělat spíš v takovém komornějším duchu. Ale tebe tam chci mít, tak řekni datum, kdy se ti to hodí.“

„No,“ zapřemýšlel krátce, „mně je to v podstatě jedno. S tebou půjdu na panáka kdykoliv.“

Usmála jsem se. „Tak fajn. V mejlu ti v průběhu týdne přistane pozvánka.“

Stejným způsobem jsem se stavila za Jardou, Libuškou a ještě pár kolegy, s nimiž jsem měla kromě pracovního vztahu i přátelský. Když jsem se vrátila, Jezevec v kanceláři nebyl.

„Tak, do čeho se pustíme?“ zeptala jsem se Jolany, která listovala v šanonu s vnitropodnikovými zprávami. Sedla jsem si ke stolu a prohlížela jsem si papíry, které mi v průběhu dne přistály na stole.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ začala nesměle dívka.

Otočila jsem se na židli směrem k ní a upřela jsem na ni zvědavý pohled.

„To je takový pořád nebo se jen přede mnou předvádí?“

Šikovná holka, pomyslela jsem si. Žádná blbka. Jo, tak ta to tady bude mít těžký.

„On se tak předvádí pořád,“ byla jsem upřímná, ale vzápětí jsem se na ni povzbudivě usmála a ihned jsem podotkla: „ale ty nebudeš mít čas to vnímat. Budeš mít tolik práce, že se naučíš pracovat s audio kulisou.

„Audio kulisou?“

„Jo. Prostě jako bys měla puštěné rádio. Někde něco hraje, ale ty to nevnímáš. Prostě se hodíš do off-line.“

Nevnímáš to, protože tě to nezajímá, protože už jsi to slyšela stokrát a protože to jsou bláboly, které nemají hlavu ani patu. Protože to jsou kecy člověka, který nikdy nežil normálním způsobem života. Ovšem to už jsem si myslela jen sama pro sebe.

„Sašo, chtěla jsem se zeptat, a proč ty vlastně odcházíš?“ trefila se do černého.

„Mám lepší nabídku,“ odpověděla jsem a zbaběle jsem stočila pohled. Uvažovala jsem, že být dva tři měsíce doma není tak špatné. To jsem nabídla sama sobě. Takže jsem vlastně nelhala.

Rozlučka nebyla velkolepá, takže nebyla tolik bolestná, jak jsem se obávala. V práci se za mnou občas někdo zastavil, aby mi popřál hodně štěstí na další cestě, a já jsem měla pro jistotu na kraji stolu položený tác s chlebíčky. Na velké vybavování stejně není čas, takže kdo chce, nechť si poslouží. Akorát Jurajovi s Liborem jsem uvařila kafe a při té příležitosti je seznámila s Jolanou.

„Za těmi můžeš kdykoliv s čímkoliv přijít, nikdy tě nenechají ve štychu,“ vysvětlila jsem jí, když opustili kancelář.

„A s čím by mi mohli pomoct, když jsou to ajťáci?“

Usmála jsem se na ni s jakousi shovívavostí: „Nemyslela jsem pracovně.“

„A jak teda?“

„Kdyby ti to tu někdy lezlo na nervy a potřebovala si s někým chvilku normálně popovídat. Nadechnout se. A tak. Za nimi můžeš jít prohodit pár slov. Vždycky si na tebe chvilku času udělají. Jinak já osobně jsem hledala azyl u Bohdana a Jardy. Ale ty se zorientuješ sama, o to nemám strach.“

Asi nechápala, co jí tím říkám. Ale časem pochopí. A možná ocení a využije.

Rozlučkový večírek v úzkém kruhu byl podstatně bujarejší. V centru města jsme zapadli do malé hospůdky a já jsem slíbila, že zaplatím první hodinu. Co kdo vypije, to platím. A pak už - děj se vůle boží.

Když jsem se ráno probudila, bylo mi kupodivu dobře. Poskládala jsem si střípky večírku k sobě a šla jsem se podívat do kuchyně. Nádherná kytice stála na kuchyňské lince tak, aby se opírala o obkladačky. Potěšeně jsem se na ni podívala.

Prošla jsem ranním hygienickým kolečkem a za chvíli už jsem si užívala třídění jednotlivých stonků. Opravdu mi všichni pozvaní udělali radost. Nakonec nás bylo celkem šest a bylo to fajn. Vydrželi jsme do dvou do rána. A domů jsem se výjimečně svezla taxíkem. Vlastně ne, domů mě taxíkem svezl Bohdan.

Smutně jsem se usmívala. Asi se mi po nich bude stýskat. Ne po těch kytkách. Po těch lidech. Vlastně možná i po těch kytkách až zvadnou. Budou mi totiž ty lidi připomínat.

Místo třetí vázy jsem musela naplnit vodou půllitrový džbán. Jednotlivé kytičky jsem si rozestavěla po bytě a oddala jsem se příjemným nostalgickým vzpomínkám. Když jsem se však myšlenkami dostala do naší jezevčí nory, úsměv z obličeje mi zmizel. Rozlučka s mužem, který mi víc než šest let dělal vedoucího, za kterého jsem dělala jeho práci a s nímž jsem v kanceláři o pětadvaceti metrech čtverečních trávila pětkrát týdně osm a půl hodiny, proběhla rychle a zběsile. „Tak hodně štěstí,“ podal mi ruku, když opouštěl kancelář a krátce mi pohlédl do očí. „Ať se ti daří.“

Uvařím si něco dobrého, rozhodla jsem se, abych zaplašila nepříjemné myšlenky. Mám totiž pocit, že se mě to jeho chování dotklo. Sice je pravda, že žádnou velkou slavobránu jsem nečekala, ale tohle bylo přece jen trochu silný kafe. A to mám silnou kávu ráda. Vlastně jo, usmála jsem se sama pro sebe, ono to v podstatě hořké bylo.

Ten poslední den už jsem se v práci nebyla schopna na nic soustředit. Osobní věci, které mi dělaly v kanceláři víc než šest let společnost, jsem už měla od pátku doma a jejich místo zabraly Jolaniny cennosti. Hrnek na kafe, fotka od moře, na níž byla zvěčněná s nějakým mladým do bronzova opáleným mužem, malá dřevěná kočka (asi jako talisman), krém na ruce, nabíječka na mobil a sluchátka. No, prosím, že mě to nenapadlo. Sluchátka! Budu muset Jolaně doporučit, aby si je při práci dávala hned od prvního dne. Po půl roce už to pak neudělá. Stejně jako jsem to neudělala já. Jenomže mě to nikdy nenapadlo. Jedna nula pro Jolanu. Jo, docela té holce držím palce.

Jediné, co jsem v kanceláři jako vzpomínku na můj pobyt nechala, byl květináč s aloe vera. Libuška nedávno prohlásila, že v místnosti, kde se člověk přes den nejvíc zdržuje, by neměly být špičaté kytky. Nevím, jestli to někde vyčetla nebo zaslechla, ale od té doby jsem tu kouzelnou léčivou rostlinu přestala mít ráda. Tak ji tu prostě nechám. Mám dojem, že její extrakty jsou vhodné k hojení ran, tak třeba se to někdy bude Jolaně hodit.

Jolana si zatím nevšimla, a vlastně za tak krátkou dobu ani neměla šanci, že Jezevec, Upír a Kohout v jedné osobě, se zastavil ve vývoji před téměř třiceti lety a od té doby se nikam neposunul. Zapomněl na to, že nastala doba, když něco nejde, musí se najít způsob, jak to vymyslet a udělat jinak, či to alespoň úspěšně obejít. Zapomněl na to, že popis práce je rámcový a nedošlo mu, jak rychlým tempem se všechno vyvíjí. Z výpočetní techniky si udělal svého nepřítele a celé ty roky ho úspěšně ignoroval. Nevěděl, že místo šanonů dnes slouží složky v počítači a formát PDF, nedošlo mu, že Excel sečte všechno rychleji než mechanická kalkulačka s páskou a neuvědomuje si, že řádově jednou za půl roku přijde nový update, který změní způsob uvažování a systém práce. Že je nezbytně nutné se stále učit novým věcem, nebát se změn a rozvíjet se.

On tohle všechno neví. Já ano. A Jolana na to brzy přijde.

Bramborový guláš se mi opravdu povedl. Vzpomněla jsem si na kluky. Ti by si se mnou určitě dali. Je to jejich nejoblíbenější jídlo.

Seděla jsem v rozlehlé aule úřadu práce plné lidí a v ruce jsem mačkala lístek s pořadovým číslem. Palcem a ukazováčkem jsem ho nervózně smotávala do ruličky a zase rozmotávala zpět do neúhledného obdélníku. V hale se ještě stále topilo a bylo tam dusné horko. Pozorovala jsem digitální ukazatel s poměrně rychle se měnícími čísly a cítila jsem, jak se potím. Nikdy jsem si nemyslela, že JÁ tady budu někdy sedět. Svlékla jsem si sako a z krku si odmotala pestrobarevný šátek. Pozorovala jsem lidské hemžení a ani na chvíli mne nenapadlo, že bych se měla obávat toho, že mi Úřad práce nabídne nějakou práci. A abych řekla pravdu, zatím jsem o ni moc nestála. Chci si nějaký čas odpočinout.

Na světelném digitálním displeji se objevilo moje číslo. Hbitě jsem se zvedla, a když jsem vešla do místnosti, v níž byla jedna přepážka vedle druhé, našla jsem si tu správnou a pohodlně jsem se posadila.

„Papíry,“ řekla mi mladá dívka a já jsem z jejího pohledu vyčetla jakousi nadřazenost. Něco ve smyslu: já práci mám, ty chudinko. Položila jsem před ni hůlkovým písmem vyplněný formulář s logem Úřadu práce, výpověď z pracovního poměru a zápočtový list.

„Nechce se vám pracovat?“ sjela mě strohým pohledem a významně se podívala na řádek, kde bylo napsáno, že jsem o ukončení pracovního poměru požádala sama.

Mlčela jsem. Šestý smysl mi napovídal, že nemá význam se s dívkou pouštět do hlubokomyslných diskusí.

Dívka, která by mohla s přehledem dělat bachařku v Kuřimi, vyplnila spoustu papírů a znovu se na mne podívala. „Najdete si práci sama nebo potřebujete naši pomoc?“

„Klidně mi můžete pomoct,“ pronesla jsem ledabyle a byla jsem zvědavá, zda a z čeho budu mít na vybranou.

Sůva, která by věkově klidně mohla být mojí dcerou a od první chvíle mi byla nesympatická, chvíli zírala do monitoru a nakonec lhostejně pronesla: „Tak máte smůlu. Nic vhodného tu pro vás nevidím.“

Neměla jsem nejmenší tušení, jestli nevidí nic vhodného pro mne, nebo nic vhodného pro středoškolsky vzdělanou ženu s dvacetiletou praxí v administrativě. Pochopitelně s odrostlými dětmi, řidičským průkazem skupiny „B“ a životním nadhledem. Nezávislou, zdravou, zkušenou, v produktivním věku, s klidným zázemím, chutí být ještě něco v životě platná a disponující volným časem, tedy jak se dnes říká, časově flexibilní. S přirozenou zodpovědností za vykonanou práci, se schopností operativního rozhodování, pečlivostí, schopností logického úsudku (ano, používání starého dobrého selského rozumu). Ženu rozhodnou, komunikativní, se zájmem o plnění svých povinností. A jako bonus jsem mohla přidat i něco navíc: pár kilogramů živé váhy poctivě zabalených do volných černých šatů se vzorem.

To, že mi stát nedokázal nabídnout práci, jsem v tu chvíli považovala více za štěstí než za smůlu. Paralelně jsem však někde v podvědomí toužila poznat novou firmu, nové lidi i novou práci. A porovnávat. Není přece možné, aby taková prehistorická pravidla, která byla nastavena v naší firmě, vládla v dnešní době i někde jinde. Ale to počká, všechno má svůj čas. Pár týdnů si od všeho odpočinu a pak se pustím do hledání. Koneckonců, když se tak dívám, tak ty peníze, co mi bude stát posílat, nejsou zas až tak špatné. Poloviční. Ale ty dva tři měsíce to v pohodě zvládnu.

Kdybych měla doma kluky, bylo by to veselejší, pomyslela jsem si, když jsem přišla domů. Ale je fakt, že bych si neužila svůj klid. Je zvláštní, že nikdy ničeho není tak akorát. Byly roky, kdy jsem za celý den na sebe sama neměla ani minutu času. Kdy jsem od rána do večera vlála mezi dětskými prdelkami, pračkou, vysavačem a obchody. Pokud jsem zůstala chvíli stát na jednom místě, tak to bylo u sporáku nebo u žehlicího prkna.

Uvařila jsem si silnou kávu a složku s papíry z úřadu práce jsem uklidila do šuplíku. Uvelebila jsem se do sedačky, nohy jsem si natáhla na konferenční stolek a vychutnala si první doušek horkého nápoje. Začala jsem vzpomínat na své chlapečky. Na to, jak Petřík přišel s bláznivým nápadem, že se odstěhuje do Chomutova k tátovi, aby mohl studovat střední energetickou školu a jak se mi to vůbec nelíbilo.

„Bude mě to bavit, mami. Je to hudba budoucnosti,“ ujišťoval mě synátor. Já jsem však neměla problém s tím, že chce studovat energetický obor, ani to, že je škola v Chomutově. Spíš jsem se nedokázala smířit s tím, že bude bydlet u táty. S Petrem jsme se tenkrát seznámili na Portě v Plzni a byla to láska na první pohled. A jak rychle vzplanula, tak rychle zhasla. Bohužel jsem během toho krátkého intenzivního hoření stihla otěhotnět. Pod tlakem rodičů se uspořádala rychlá svatba, pod tlakem Petra proběhl rychlý rozvod. Důvod našeho rozvodu byl úsměvný. Vlastně k smíchu. V mém případě k popukání.

„Jsem ještě mladý na rodinu,“ shrnul Petr jednou větou svoji i moji budoucnost a bylo. Předurčil si sám svůj další život. A předurčil ho i mně a našim dvojčatům. Nebýt mámy a táty, nevím, jak bych to tenkrát všechno zvládla. Dneska už je klukům dvaadvacet let a jejich otec za tu dobu konečně dospěl. Za poměrně dramatických okolností pochopil, jaký význam má v životě člověka rodina a ochotně jednomu ze svých synů podal pomocnou ruku a nabídl mu u sebe bydlení. Jinou rodinu můj bývalý muž neměl. Asi osm let po našem rozvodu se oženil se ženou, která nechtěla děti. Pocházela z bohaté rodiny a v nové svobodné době, která přišla s příchodem devadesátého roku, viděla velkou budoucnost. Věřila ve svůj vlastní potenciál a rozhodla se v životě dělat velkou kariéru. Ani nevím, jak to s ní nakonec dopadlo. Petr se s ní po pár letech rozvedl a od té doby už si žádnou stálou partnerku nenašel. Když se mu tenkrát Petřík svěřil s tím, že by chtěl studovat energetiku, sám mu možnost studia školy v Chomutově a bydlení u sebe nabídl. Ještě než Petřík odmaturoval, zkřížila mu cestu o rok mladší Dana, a tak se stalo, že máma byla odsunuta na vedlejší kolej. Sice za mnou po maturitě do Brna přijel, ale stále měl přes prázdniny spády do Ústeckého kraje. Nakonec si tam našel práci a poslední týden v červenci si do mého kufru naskládal obsah skříně, políbil mě na tvář a zamával. Mával mi z vlaku, zatímco já stála na peróně a stále mi nedocházelo, že takhle to vypadá, když mámě odjíždí syn ze života. To mi došlo až s odstupem času.

Pavlík je a vždycky byl, na rozdíl od Petříka, kluk s čistou duší, milující přírodu. V dětství zachraňoval broučky, nutil babičku s dědou jezdit po všech zoologických zahradách na Moravě, a když se rozhodl vyrobit ptáčkům svoji první ptačí budku, přišel na chuť i dřevu. Jako malý kluk převzal dědovu starost o sekání dřeva na dvoře, a tak jsme mohli v klidu topit celou zimu, aniž bychom měli strach, že dojde nasekané dřevo. Svým psím žadonivým pohledem mě přemlouval, abych ho nechala vystudovat lesnický obor a dovolila mu vzdělávat se v Novém Městě na Moravě a bydlet v nedalekém domově mládeže.

„Jen ho nechej, ať se kluk otrká. Vidíš sama, do jaké doby kluci vyrůstají. Čím dřív se osamostatní a poberou rozum, tím líp,“ říkala tenkrát moje maminka, když jsem k ní s dvojčaty přijela na víkendovou návštěvu.

„Ale…“ snažila jsem se namítnout, avšak máma mě svým známým posunkem ruky opět zastavila.

„Kdo je sám sobě pánem, nepotřebuje jiného.“ Mrkla na Pavlíka sedícího v tu chvíli vedle ní na gauči a dodala: „Nemám pravdu, Pavlíku?“ Chlapec začal horlivě přikyvovat hlavou, až mu na hlavě poskakovaly vlasy. Potom babičku objal, políbil na tvář a prohlásil něco o zlatě.

A tak jsem vlastně už tenkrát o své chlapečky přišla. Ani jeden z nich neměl stání v Brně a nic je ve velkoměstě nedrželo. Když odmaturoval Pavlík, vrátil se s pocitem, že dospěl a chce bydlet sám. „Kdo je sám sobě pánem, nepotřebuje jiného,“ zopakoval tenkrát větu své babičky a podíval se na mne pohledem, který škemral o pochopení. Pak si s několika kamarády pronajal bytovou jednotku v domku v Adamově a stal se členem mysliveckého spolku.

„Rostu jako dříví v lese,“ usmíval se, když jsme se všichni, i s maminkou, sešli u vánočního stromku v Brně. Jeho výraz byl tenkrát plný spokojenosti a štěstí. Vlastně skoro stejně se tenkrát tvářil i Petřík. Sice tu byl bez Dany, ale spokojený. Koneckonců, já i máma jsme na tom tenkrát nebyly jinak. V ty sváteční dny jsme kolem sebe měly své nejbližší a nejmilejší a všichni jsme zářili štěstím víc, jak nazdobený stromeček.

První dny bez práce jsem si užívala velkolepě. Jeden den jsem přemluvila Ivetu k návštěvě kina, další dva dny jsem se neodtrhla od knížky. Zmapovala jsem obchody v centru města, občas zašla s někým na kafe a zjistila jsem, jak je fajn se během dopoledne jen tak poflakovat po městě. Objevila jsem, že na Špilberku jsou stále nějaké výstavy či expozice, naučila jsem se chodit na zajímavé pořady na Kraví horu. Nová Hvězdárna a planetárium mě uchvátily natolik, že jsem si ve volném čase brouzdala na internetu vesmírem. Zjistila jsem, kolik je v Brně nejrůznějších výstav, a dokonce jsem začala oslovovat své přátelé, aby se mnou občas zašli na nějaký koncert. Život po čtyřicítce teprve začíná, uvědomovala jsem si spokojeně a pomalu se blížící léto mě v tom jen utvrzovalo. Dokonce jsem po několika letech vytáhla kolečkové brusle a vydala se po cyklostezce do Modřic. Je pravda, že cesta tam a zpátky k Rondu se stala celodenním výletem. U Olympie jsem si vyzula brusle, vyhrnula triko a položila jsem se do trávy. Tvář jsem nastavila příjemným lechtajícím slunečním paprskům, které už začínaly hřát, a užívala jsem si pocit svobody a volnosti. Prostopášně jsem rozhodila nohy i ruce, zavřela oči a nechala se objímat přírodou.

2

„Ahoj Pavlíku,“ pozdravila jsem syna, když jsem zorganizovala večerní setkání se svými bývalými kolegy. „Pořádám bowlingový večírek, nechceš se zúčastnit?“ lákala jsem ho a začala jsem se na něho těšit. „Mohl bys přespat u mne, v sobotu do práce nemusíš.“

„Jé, ahoj mami,“ potěšil mě jeho veselý hlas. „Na bowling? Zítra?“ Nebylo třeba, abych mu to znovu opakovala, potřeboval si udělat jasno v myšlenkách. „A s kým jdeš?“

„Jsou to bývalí kolegové z práce. Taková všehochuť. Kluci, holky, mladí, staří.“

„Kluci? Holky?“

„No, dospělí to jsou. Samozřejmě.“

„Víš, že Petr hraje bowling?“ zeptal se namísto odpovědi.

„Petřík? Ne.“

„Jo. Chodí hrávat pravidelně nějakou ligu. S tátou.“

V okamžiku, kdy řekl s tátou, se mi vybavil můj bývalý manžel a jeho atletická postava. Ke sportu vždycky inklinoval a bylo to na jeho vizáži znát.

„Táta hraje bowling?“

„Jo. Tak jsem si říkal, že bych měl taky začít trénovat. Třeba si to jednou s bráchou rozdáme, tak aby mě neroznesl na kopytech.“

„Takže půjdeš?“ vydedukovala jsem si odpověď.

„A víš, že jo? A vezmu s sebou ještě kámoše, nevadí?“

„Ne,“ byla jsem ráda, že Pavlíka uvidím a v ten moment se mi zastesklo po Petříkovi.

Nebylo nic jednoduššího, než se s Pavlíkem rozloučit a zavolat jeho bratrovi.

„Jé, ahoj mami,“ zněl Petříkův hlas úplně stejně, jako Pavlíkův. „Jak se máš?“

„Dobře,“ pochválila jsem nejen své pohodové dny plné volna a radost ze zítřejšího setkání při bowlingu, ale i své duševní rozpoložení.

„Jak ty?“ opáčila jsem se zájmem

„V poho,“ rozhodl se pro stručnost.

„Aha,“ nestačilo mi to. „Co práce?“

„Jo, dobrý.“

„Co Dana?“

„Jo, dobrý.“

„No, to jsem se toho teda dozvěděla,“ řekla jsem káravě.

„Mami,“ odpověděl podobným tónem, „nemůžu mluvit, jsem v práci.“

Podívala jsem se na hodiny nade dveřmi. Bylo půl druhé.

Nějak začínám vypadávat z reality.

Na bowlingu jsme se bavili skvěle. Pavlík dorazil s Richardem a vytvořili jsme tak společně jeden tým, soupeřící s týmem Jarda, Libuška a Juraj a třetím ve složení Bohdan, Libor a Světlana.

Bylo dost času na hru samotnou i na pokec. Všichni jsme se shodli na objednávce piva, takže první smích přišel v momentech, kdy jsme pili pivo jeden druhému.

„A co Jolana, jak se má?“ zeptala jsem se po pár kolech hry Bohdana. Svou otázku bych vystřelila ihned po zahájení hry, ale ovládala jsem se.

Bohdan se na mne zpytavě podíval a odpověděl otázkou: „Co chceš slyšet?“

„Pravdu,“ řekla jsem a cítila jsem, jak mi červeň stoupá do tváří. Copak jemu je jasné, že bych ráda slyšela, jak to Jolana nezvládá, jak se v tom topí, že se na expedici řeší jeden průšvih za druhým a všichni vzpomínají na to, jak to bylo skvělé, když jsem tam pracovala já?„Dobře, máš ji mít,“ řekl bez náznaku emocí, podíval se na stav bodů na počítadle, vzal si do ruky jedno z piv a posunul se blíž ke mně.

„Má se dobře,“ řekl významně a ještě významněji dodal: „Chodíme spolu.“

Čekala jsem všechno, ale tohle ne.

„Vy spolu chodíte? Vždyť je to mladá holka.“

„Já vím kolik jí je, Sašo. Mně to nemusíš vykládat. Je to mladá holka. Šikovná, hodná a ztracená.“

„Ztracená?“

„Jo. Ztracená v životě.“

Napila jsem se piva a trpělivě vyčkávala. Mezitím Libor hodil strike a tak se kolem něho všichni bláznivě radovali. Otočili jsme k nim s Bohdanem hlavy a pak jsme se znovu vrátili jeden k druhému.

„Před dvěma lety po matčině smrti zůstala doma s otčímem, který jí udělal ze života peklo. Začal pít a hledal rozhřešení na dně láhve. Jolanu využíval k tomu, aby se o něho starala a začal si domů vodit ženský.“

„To je strašný,“ vydechla jsem a v tu chvíli jsem měla před očima její mladou, krásnou tvář. Skromný, trošičku podmanivý úsměv, červené tváře a oči ohraničené dlouhými řasami. Tmavé vlasy stažené do rozčepýřeného ohonu, který jí propůjčoval punc rebelství. Mohla by se líbit Pavlíkovi, napadlo mě. Automaticky jsem se po svém synovi ohlédla. S Richardem si měl stále co říct.

„A ona u něho pořád bydlí?“ zeptala jsem se a znovu jsem se soustředila na Bohdana.

„Už ne,“ usmál se významně.

„Nechceš mi říct, že…“

„Jo, nechci. Protože už nemusím.“

Bohdanovi bylo pětatřicet a stále sháněl nevěstu. Přelétal z jednoho kvítku na druhý a pokaždé, když nasál a ochutnal nektar, zatoužil ochutnat někde jinde. Tu pravou chuť se mu však stále nedařilo najít.

„Jsem zvědavá, kam chudera půjde, až se jí nabažíš,“ shrnula jsem pragmaticky.

„Myslím, že už si ji nechám,“ usmál se Bohdan.

„Láska?“ řekla jsem slovo tónem, který trochu zaštípal.

„Nevím,“ přiznal. „Napřed jsem měl pocit, že ji musím chránit, a pak se mi to nějak zalíbilo.“

„Chránit před čím?“

„Před Jezevcem. Vždycky, když jsem přišel k vám, teda k nim, do kanclu, on seděl jak císařpán rozcapenej na té své židli a vrážel jí do hlavy jeden klín za druhým. A ona chudera seděla a poslouchala. Pak zůstávala v práci dýl, aby stihla udělat to, co měla. Vlastně tam tak zůstává dodneška.“

„Viděls někdy, že by měla sluchátka?“ Bohdan se usmál. „Jo, já vím. Říkala mi to. Ale nemá sílu to udělat. Napřed tak nějak ze slušnosti nebo zdvořilosti poslouchala, a pak už si to prostě nedovolila. Říká, že to dopadlo přesně tak, jak jsi tvrdila.“

Ač bych se mohla usmát, vůbec jsem to tak necítila. Trošku mi jí bylo líto. „A jak ji teda chráníš?“

„Před Jezevcem?“

Než jsem stačila přikývnout, přišel ke mně Pavlík. „Mami, hraješ.“

Zvedla jsem se, vzala si kouli, co mi právě přišla pod ruku a s nákrokem jsem ji poslala ke kuželkám. Shodila jsem všechny. Nevím, jestli víc křičelo to zařízení nad dráhou nebo můj tým, ale pochopila jsem, že se mi něco povedlo. Kéž by se mi to tak dělo i v životě.

„A tak jak ji teda chráníš?“ vrátila jsem se zpět k tématu, když mi Bohdan vysmekl poklonu.

„Prostě s ní žiju.“

Dopila jsem pivo.

„No,“ rozmyslel si Bohdan svůj unáhlený závěr, „nabídl jsem jí stejný azyl, jako jsi měla u mne ty. A postupem času jsme se prostě sblížili. Párkrát jsme si zašli po práci na pivko a časem jsme zjistili, že spolu vlastně randíme. Vykládala mi o svém životě a já jsem najednou začal mít pocit, že ji chci chránit nejen před Upírem v práci, ale i před Upírem doma.“

„Tak jsi jí nabídl azyl i doma.“

„Jo. Dá se to tak říct.“ Než se stačil zeptat, jak se mám já, musel jít odehrát. Na jeho místo si sedla Libuška a můj zájem se přesunul z Jolany na Libušku a její zahrádku, ze které mi šest let nosila bylinky a čerstvý listový špenát.

„Mami, tady se vůbec nic nezměnilo,“ rozhlížel se doma kolem sebe Pavlík, zatímco Richard byl v koupelně.

„A proč by se tu mělo něco měnit?“ nechápala jsem jeho údiv.

„No, já nevím. Tak nějak jsem si myslel, že si to tu uděláš jinak.“

„Jak, jinak?“

„Nevím, prostě jinak. Po svým.“

„Pavlíku, ale já to tady přece po svým mám zařízené celý život,“ usmála jsem se.

„Mohla by sis třeba z našeho pokoje udělat pracovnu a začít podnikat,“ pouštěl uzdu fantazii můj syn.

„Jistě. Ale já podnikat nemíním. A už vůbec nemíním měnit váš pokojíček. Jak rádi se v něm teď s Richardem vyspíte, že?“

„To jo,“ usmála se nakonec vítězoslavně moje ratolest. „A vlastně je to dobře. Aspoň si tady pořád připadám jako doma.“

„Však tu jsi doma.“

„Jo. Já vím. Ty si totiž pořád myslíš, že se ti sem ještě někdy vrátíme.“

„A co je na tom špatného?“

„Hmm. Asi nic, mami. Tak promiň,“ usmál se a přetáhl si přes hlavu tričko. „Půjdu taky do koupelny. Jo, a peřiny jsou kde?“

Tentokrát byla s úsměvem řada na mě. „Hádej.“

„Jo, já vím,“ otočil se ke mně Pavlík a stoupl si k sedačce v obýváku. Zvedl široký sedák a oblažil mě úsměvem, ve kterém jsem postřehla náznak dětství. „Vytáhneš je, prosím?“

Ráno jsme společně posnídali a kluci mě pak vytáhli na cestovatelskou besedu v Letmu. Brr, do Indie bych se nikdy nevypravila.

Krásný pohodový víkend ve společnosti syna a sympatického Richarda jsem korunovala večeří v podobě bramborového guláše. Kromě Pavlíka byl nadšený i Richard. Vlastně i já. Nemohla jsem se vynadívat, jak těm dvěma chutná.

Když jsem o tři dny později seděla v kavárně, kterou jsem objevila s Libuškou, byla jsem nadšena. Široký výběr káv nejrůznějšího původu, různých druhů a mnoha příchutí mě lákal vyzkoušet něco nového.

„Věděla jsem, že se ti tady bude líbit,“ byla spokojená Libuška. „Takové milovnici dobré kávy, jako jsi ty, tohle posezení udělá moc dobře.“

„Tak jakou mi doporučíš?“ zeptala jsem se a oči mi klouzaly po seznamu jednodruhových káv.

„Turka,“ řekla Libuška prostě a vytáhla z kabelky pípající mobil.

Využila jsem volného času ke studiu řádků a opravdu jsem nevěděla, co si vybrat. Měla jsem úplně stejný pocit, jako když jsem poprvé navštívila největší brněnskou čajovnu. Seznam čajů (a nyní kávy) byl pro mě tenkrát španělskou vesnicí a ze mne se stala Alenka v říši divů. Už ani nevím, co jsem si tehdy vybrala. Každopádně jsem tam byla poprvé a naposledy. Shrnula bych to asi takto: konvička čaje prostě není můj šálek kávy. A nyní mám možnost zkusit totéž s kávou.

Libuška vyťukala do mobilu zprávu a vrátila ho zpět do tašky.

„Tak co, dáš na mě?“ zeptala se a sledovala blížící se servírku.

„Turka asi ne,“ zapochybovala jsem. V tu chvíli u našeho stolku stanula mlaďoučká dívenka s vosím pasem.

„Jednou tureckou kávu a jednou french press,“ požádala.

„Ale já nechci french press,“ zaprotestovala jsem.

„Klid. Ta je pro mne. Pro tebe je turek.“

Nadechla jsem se. Libuška udělala odmítavé gesto. Vydechla jsem.

„Dělají ho tu v džezvě, a můžu tě ujistit, že se jedná o luxusní záležitost,“ potěšila mne nakonec.

V podstatě to odpoledne poprvé. Potom mě potěšila ještě informací, že Jezevec je čím dál víc rozmrzelejší a podrážděnější, a že se ho někteří slabší jedinci začínají i bát.

„Je prostě nesnesitelnej. A navíc se o něm říká, že začíná smrdět.“

„Začíná smrdět?“ měla jsem radost. Moc dobře jsem věděla, o čem Libuška mluví. Tak už tím začíná být proslulý i za dveřmi kanceláře. No, ale že to trvalo.

Když jsme se s Libuškou loučily, byla jsem moc spokojená. Na kávě jsem si pochutnala jak už dlouho ne a dozvěděla jsem se, že Jolana nestíhá. A že se shání další člověk do expedice.

Na moji otázku, proč toho ukokrhanýho kohouta teda nevyhodí, jen pokrčila rameny. Chápu, co je jí po tom.

Večer jsem si u počítače rozklikla stránky s nabídkou práce a začala hledat inzerát. Do expedice nikdo nikoho nehledal. Možná, že se o tom začíná jen uvažovat, udělala jsem si závěr a přihlásila jsem se na facebook. Výborně, oba dva kluci jsou přihlášení. Chvíli si s nimi povykládám a pak se odeberu do sprchy.

To, abych si začala pročítat inzeráty ze zájmu o práci pro sebe, mě tenkrát ještě ani nenapadlo. Bylo příliš brzy. A jak se všeobecně ví, všechno má svůj čas.

A vůbec, jsem spokojená. Moji chlapečci se mají dobře a já taky. Tak co. K úplnému pocitu spokojenosti ještě zkontroluju mámu.

„Ahoj mami, jak se máš?“

„Ahoj Saško. Jsem ráda, že tě slyším.“

„Jo, to já taky. Mluvila jsem teď s klukama, teda, přes počítač, tak tě oba moc pozdravují.“

„Hodní kluci. A to mě opravdu vždycky pozdravují oni, nebo ty si to pokaždé vymyslíš?“

Aniž by mohl někdo můj úsměv ocenit, vykreslil se mi ve tváři. „Dobrá tedy. Pozdravuje tě Pavlík.“

„Já jsem si to hned říkala,“ byla spokojená máma s tím, jak na ni její oblíbenec myslí. „A jak se kluci mají?“ zeptala se a já jsem měla o dalších čtyřicet minut večerního času postaráno.

Léto bylo v plném rozpuku, stejně jako moje euforie ze svobodných a volných dní. Domácnost jsem měla vyšperkovanou jedna radost a rtuť na teploměru šplhající se ke třicítce lákala na koupaliště. Vypravila jsem se do Vaňkovky. Bez plavek se na plovárnu nechodí.

První velké zklamání přišlo ve chvíli, kdy jsem zjistila, že plavky mé velikosti se sice vyrábějí a existují, ale vypadají strašně. Ne však hůř, než moje postava. Nespokojeně jsem opustila obchodňák a namířila jsem do Tesca. I tento obchodní dům mě zklamal. Vzala jsem to ještě přes město, ale po několika dalších neúspěšných pokusech jsem byla natolik rozladěná, zpocená a unavená, že jsem namířila zpátky domů. No co, nebudou plavky, nebude koupaliště. Na světě je tolik možností, jak si užívat volna.

V autobuse jsem cítila, jak mi potůčky potu tečou po kůži pod halenkou. Svědilo to. Opřela jsem se tedy více do sedadla v domnění, že látka se přilepí k tělu a provokující slané kapky se do ní vsáknou. Příliš jsem se nemýlila. Kapky potu se vsákly do halenky a halenka se přilepila k opěradlu sedadla. Otřepala jsem se a zaznamenala pach vlastního těla smísený s deodorantem. V tu chvíli se cesta centrem města stala nekonečnou. Pochopitelně se mi vybavila slévárna mého bývalého chlebodárce. Chudáci kluci. Vlastně i holky. Jednou mě Jana tajně vzala nahoru do kabiny jeřábu. Na vlastní oči jsem viděla teploměr, kde se rtuť zastavila na čtyřiapadesátce. Jakpak se asi má, kočičí máma? Té bych taky mohla někdy zavolat, její telefonní číslo bych v mobilu někde našla. Moje myšlenky se z jeřábu dolů postupně posunovaly přes kovárnu a nástrojovnu do slévárny. A od té už to byl jenom malinkatý krůček do expedice a naší nory, která mi bývala několik let druhým domovem.

Bylo to asi před třemi lety, kdy jednoho dne parného léta přišel můj vedoucí do práce v čisté košili, pomačkané podle skladů. Byla béžová s krátkými rukávy, velikost asi jednapadesát. Pamatuji si to, protože jsem ji na něm nikdy předtím neviděla. Napadlo mne tenkrát, jestli je schopen si košili koupit sám (což mi přišlo docela nepravděpodobné), anebo se o něho po této stránce někdo stará. V případě, že ano, zajímalo mne, kdo. Na nic převratného jsem však tenkrát nepřišla. V úterý v ní přišel zase. Ve středu jakbysmet. Poznala jsem to podle letokruhů, které se mu postupně vytvářely na zádech podle toho, jak moc se v průběhu pracovních dnů potil. I přesto, že jsme měli v kanceláři klimatizaci, cesta přes provoz udělala své. S přihlédnutím k jeho těžké nadváze a problémy s vysokým tlakem je nabíledni, že tento pán musel být zpocený permanentně.

Ve středu odpoledne už jsem to prostě nedávala a vytáhla jsem ze zásuvky osvěžovač vzduchu a šplíchla obláček drobných kapiček ke dveřím a nad svůj pracovní stůl.

„Co to děláš?“ otočil se Kohout a udiveně na mne hleděl.

„Co?“ nevěděla jsem, co konkrétního chce slyšet.

„Proč to stříkáš ke dveřím?“

„No, a kam bych to měla stříkat?“ nechápala jsem.

„Na sebe snad, ne?“

Aha. Došlo mi to. Starý mládenec deodoranty ani osvěžovače vzduchu nepoužívá a evidentně nemá jasno.

„Jen jsem chtěla, aby to tu trochu vonělo,“ mlžila jsem stejně jako před chvílí rozprašovač a zase jsem měla pocit provinilé školačky.

„A já to tu musím čichat. Co to je za smrad?“

„Levandule.“

„Hmm. Smrdí to tu jako ve špitále,“ krčil nos, ale náznak recese jsem v jeho obličeji nepostřehla.

„To bude možná tím, že je to levandule lékařská. Lojzo, z levandule se vyrábí vonné oleje a parfémy,“ nehodlala jsem se jen tak vzdát svého počinu. „Trošku jsem to tu…“ Nedořekla jsem.

„Je to jenom způsob, jak vytáhnout z lidí prachy,“ našel se opět ve své negativní poloze a začal kokrhat. Spokojeně se uvelebil v hluboké koženkové židli a ruce ze stolu spustil do klína. Výborný důvod, proč nepracovat a mluvit. Bylo by škoda ho nevyužít. „Všechny takový výmysly jsou jen pro byznys. Pro blbce. A baby jim na to vždycky skočí. Tahají z chlapů peníze, jen aby měly v koupelně co nejvíc vyskládaných flašek s takovými smrady. A chlapy pak nemají ani místo na holení.“

„Levandule má mnoho použití,“ měla jsem potřebu se zastávat své oblíbené vůně i rostliny. „Dává se například do skříně a odpuzuje moly.“

„Jo. To mi nemusíš vykládat. Mě asi vypudí z kanceláře. O co ti vlastně jde?“ uvědomil si, že kdybych ho chtěla vystrnadit z kanceláře a on by ji teď uraženě opustil, znamenalo by to jeho prohru.

Neodpověděla jsem. V dusnu, které náhle vystřídalo původní vůni z francouzských plání, se Jezevec zvedl ze židle a šel otevřít podlouhlé okénko do provozní haly. Zástěra potního pachu, která za ním vlála, se otřela o můj nos. Vzápětí ho přerazil odér ze slévárny, se kterým vstoupilo do místnosti i několik stupňů nesnesitelného horka.

Autobus zastavil a já jsem se těžkopádně zvedla ze sedadla. Cítila jsem vlastní pot, který nepříjemně čpěl. Měla bych se sebou začít něco dělat, napadlo mě tenkrát poprvé, když jsem si uvědomila svoji téměř nulovou fyzičku. Výlety na kolečkových bruslích, má jediná fyzická aktivita, zůstaly už jen dávnou vzpomínkou.

Když jsem vylezla ze sprchy, cítila jsem se jako znovuzrozená. Voněla jsem levandulovým mýdlem a čistotou. Z jednoho ručníku jsem si uvázala turban kolem mokrých vlasů, druhý jsem si obtočila kolem těla. Když jsem si natírala obličej hydratačním krémem, uslyšela jsem v pokoji zvonit mobil. Než jsem si však do pokožky vetřela krém a ruce otřela do ručníku, zvonění pochopitelně ustalo.

Sedla jsem si do křesla, nohy jsem dala na desku konferenčního stolku a vytočila jsem Pavlíkovo telefonní číslo. Trpělivě jsem vyčkávala.

„Ahoj mami,“ pozdravil mě rozverně syn.

„Ahoj,“ byla jsem ráda, že ho slyším.

„Nevíš, co je s babičkou?“

„Ne,“ byla jsem klidná a myšlenkami jsem stále zůstávala u zrcadla v koupelně, v němž jsem si všimla, že se mi na nose dělají pihy. Mně. Která jsem k pihám, na rozdíl od Milana, nikdy neinklinovala.

„Nebere mi telefon.“

„No, tak je asi někde jinde, než telefon,“ nepostřehla jsem nervozitu v Pavlíkově hlase.

„Mami? Jsi v pořádku?“ začal se najednou strachovat můj syn i o mne.

„Naprosto. Jen to horko mě trochu zmáhá.“

„Mami. Babička mi ten telefon nebere už od rána.“

Vliv horka na moji psychiku byl zjevný.

„A co jí chceš?“

„Pojedeme s klukama na cyklovýlet vinným krajem, tak jsem se s ní chtěl domluvit, jestli bysme u ní nemohli přespat.“

„Aha,“ docházelo mi velmi pomalu, „a babička ti od rána nezvedá mobil.“

„Jo. Proto ti volám. Jestli třeba nejste spolu nebo tak něco.“

„Ne. To nejsme.“ Najednou jakoby mi celá ta situace došla. Unavené ozubení do sebe znovu zapadlo a kolečka se roztočila. „Vydrž, zkusím jí zavolat já,“ měla jsem snahu něco dělat a nic lepšího mne nenapadlo. Jedním stiskem jsem ukončila hovor a vytočila jsem mámino číslo. Tupé opakování vyzváněcího tónu mě s každým dalším zazněním znervózňovalo víc a víc. Máma telefon nebrala. Kdy jsem s ní naposledy vůbec mluvila, začala jsem překotně uvažovat a přemýšlela jsem, kolik dní už je takové horko. Ještě, aby se jí tak něco stalo.

„Pavlíku, tak máma to nebere ani mně,“ řekla jsem o několik sekund později. „Udělám si výlet a zajedu se za ní podívat,“ snažila jsem se o klidný tón, ale hlas se mi chvěl.

„Jo, to není špatnej nápad,“ pochváli mě syn. „Ale hlavně nepanikař. A potom mi zavolejte, chci se s ní domluvit na tom noclehu.“

Poslední ahoj a telefon ohluchl.

Pavlík se chce s mámou domluvit na tom noclehu. To znamená, že vůbec nepřipouští, že by se mohlo něco stát. Budu se snažit chovat se stejně.

Když jsem ze sebe odmotávala ručník, byl durch mokrý. Ještě jednou jsem proběhla sprchou a pak už jsem chvátala k autu.

Budu v klidu, budu v klidu, nabádala jsem sama sebe a pro jistotu jsem si pustila rádio tak, aby přehlušilo mé vlastní myšlenky.

Možná, kdyby se tenkrát nestalo to, co se stalo, byla bych relativně v klidu, ale pokud jednou zažijete něco, co se vám navěky vryje do paměti a na vlastní kůži pocítíte tu strašnou sílu strachu o život milovaného člověka, jste poznamenaní navždy.

Bydleli jsme ještě všichni pohromadě. Táta, máma, já a kluci. Kluci byli ještě malí, když jsem se rozhodla jít s kamarádkou večer do kina.

„Jen jdi,“ řekla tenkrát máma. „Bůhví, kdy se táta vrátí. Vezmu si nějakou knížku a udělám si klidný večer,“ usmála se a nakoukla, jestli kluci v pořádku spí. Táta byl na rybářské schůzi, která se konala v pravidelných intervalech a ve stejně pravidelných intervalech se mimořádně prodlužovala v místní hospodě. Dala jsem mámě pusu a během několika minut jsem vyrazila. Už si nepamatuji, na čem jsme to tenkrát s Ivou byly. Všechno, co následovalo po mém návratu domů, přehlušilo dosavadní zážitky.

Kolem půl jedenácté v noci jsem otevřela dveře a v domě bylo ticho. Táta ještě nebyl doma a máma si v ložnici četla. Jako myška jsem šla do koupelny a po pár minutách jsem vyšla voňavá a v pyžamu. V domě byl klid. Všimla jsem si, že v ložnici se stále svítí, tak jsem šla mámě poděkovat za hlídání a popřát jí dobrou noc. Když jsem otevřela dveře, oněměla jsem hrůzou. První, co jsem uviděla, byla shozená lampa. Svítila. Můj pohled padl na mámu. Ležela napříč manželského dvoulůžka, jednu ruku spuštěnou dolů z postele a hlavu na bok. Musela jsem přijít blíž, abych zjistila, co se stalo. Naklonila jsem se nad její obličej a teprve zblízka jsem si v tom sporém osvětlení všimla, že má na obličeji zaschlou krev. Chtěla jsem jí podebrat hlavu, ale jakmile se moje ruka dotkla tmavého polštáře, ucukla jsem. Ten polštář nebyl tmavý. Ten polštář byl stejný jako ten vedle. Bílý. Pouze nacucaný krví. Srdce se mi rozbušilo a já jsem sáhla mámě na krk, abych jí nahmatala tep. Samozřejmě se mi to v tom rozrušení nedařilo. Sáhla jsem jí na čelo a na ruce. Byly teplé. Položila jsem jí ruce na prsa. Dýchala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Voňavé (na)dělení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.